Förord

Sverige under andra världskriget

Neutralitet
i skuggan av Nazityskland?

Nå nyårsafton 1940 skrev den norske statsministern i exil, Johan Nygaardsvold, ett brev till det norska sändebudet i Stockholm, Anders Frihagen, och bad honom framföra till den svenske statsministern Per Albin Hansson vad han tyckte om den svenska regeringens hantering av sin neutralitet och sina starka band till Hitlertyskland.
"Allt svenskt är lika pestsmittat som allt tyskt", skrev Nygaardsvold, som inte sparade på krutet i sitt känslosamma brev. Han bad Anders Frihagen att framföra ett personligt budskap till Per Albin Hansson:
"Om du kunde få ett privat samtal med Per Albin Hansson, så kan du hälsa honom från mig och säga att det är två saker jag längtar efter att få uppleva: Det ena är att tyskarna jagas ut ur Norge, och det andra är att jag får leva så länge att jag kan skälla ut honom och hela hans regering - kanske till och med hela hans parti - till döds. Säg till honom att om jag får mer att säga till om i Norge så kommer allt svenskt att betraktas som lika pestsmittat som det tyska.
Med hänvisning till att Per Albin Hansson vid ett möte i Stockholm den 31 mars 1940 - en dryg vecka före ockupationen - hade kritiserat Nygaardsvold för "feghet" under finska vinterkriget fortsatte Nygaardsvold sitt brev:
"Säg honom att jag nu spottar på honom, inte bara för hans feghet, utan för hans föraktfulla svek mot den nordiska saken. Säg honom, att så länge jag lever och andas, skall Sverige aldrig betraktas som en del av Norden, utan som en knekt i Tysklands tjänst. -säg honom att det inte finns någon, ingen, ingen som jag hatar så häftigt och så vilt som Sverige - och det är hans fel.
Sverige och Norge hade varit i union i nästan 100 år. Vi delade gemensamma kulturer och språk och tillhörde båda nationerna av fredsälskande och neutrala länder i Skandinavien, som inte gjorde annat än att försöka skapa goda demokratiska samhällen för våra medborgare. Vi kallade oss Broderfolk - men Nygaardsvolds utbrott tyder på att Broderfolk befann sig i en allvarlig kris. Vad var det som hade hänt?
Syftet med denna tidning är inte att kartlägga alla aspekter av förhållandet mellan Sverige, Tyskland, Norge och de allierade under andra världskriget, utan att ge en översikt över hur Sverige hanterade sin neutralitet mellan stormakterna och sina grannländer under kriget. Denna balansgång mellan Norge, Tyskland, Ryssland, Amerika och England var inte enkel, men vi kommer att se att Albin Hanssons, Christian Günthers och Gustav V:s svenska neutralitetspolitik under stora delar av kriget hade en stark slagsida åt en av stormakterna. Var det nödvändigt - eller kunde svenska politiker ha manövrerat annorlunda under dessa fem svåra år?

En symbol för den politik som Gustav V ville föra under andra världskriget är när han 1939 tilldelade Luftwaffes chef Hermann Göring det svenska storkorset av Svärdsorden med kedja - en utmärkelse som mycket sällan ges till utlänningar. Senast det skedde var 1861 till den franske kejsaren Napoleon III.

INNEHÅLL

Sverige under mellankrigstiden

och förhållandet till

nazismen

Svenetianarna var särskilt besvärade av brittiska ubåtar som sökte skydd skydd i den svenska skärgården när de stred mot den tyska Östersjöflottan. Därför utropade den svenska regeringen en ubåtsresolution de stridande parterna att tillåta sina ubåtar att färdas inom svenskt territorialvatten. Även Norge proklamerade en sådan resolution hösten 1916, efter att efter att tyska ubåtar hade sänkt flera allierade och norska fartyg i norskt vatten. Sverige, liksom Norge, lyckadeshävda sin neutralitet, men till ett pris där man ständigt kompromissade med neutralitetsreglerna. På många sätt blev de på många sätt en "neutral allierad" för Tyskland. Efter att Versaillesfördraget undertecknades 1919 fick Tyskland inte ha någon egen vapenindustri. Detta löstes genom att flytta en stor del av sin utveckling och produktion av av vapen till Sverige. De stora tyska bolagen fick köpa in sig i i svenska vapenfabriker och tillverkare av krigsmateriel. Ett bra exempel exempel på den nära relationen var att Krupp under en krupp ägde stora delar av Boforskoncernen.
Starka band knyts.
Under århundradena hade den svenska adeln knutit starka band till Tyskland och de tysktalande regionerna. På många sätt kan detta sägas vara naturligt, eftersom Danmark på andra sidan danmark hade traditionellt varit landets fiende. Tysklands kustlinje vetter mot mot Östersjön och både Sverige och Tyskland hade gemensamma intressen i havsområdet. En god grannrelation skulle alltid underlätta ett samarbete inom detta område. Både Tyskland och Sverige var länder som låg i framkant när det gällde den tekniska utvecklingen inom vapenindustrin. Under 1800-talet och fram till andra världskriget utvecklade de utvecklades flera uppfinningar som idag tas för givna. Dynamit, dynamit, kylskåp och blixtlåset är exempel på detta samtidigt låg Tyskland i framkant när det gällde utvecklingen av den kemiska industrin och elektriska maskiner. Biltillverkningen tog också fart vid denna tid. Både Heinz Guderian och Hermann Göring, som gifte sig med svenska Carin Axelina Hulad Fock 1923. Göring bodde i Sverige under flera år och arbetade som flygare. Carin Göring blev på många sätt NSDAP:s maskot och hon reste runt i Tyskland tillsammans med reste runt i Tyskland tillsammans med NSDAP:s ledning och politiska politisk propaganda under hela 1920-talet.
Drottningen av Sverige var också tysk. Hennes mormor var Louise Marie Elisabeth av Preussen, gift med Wilhelm I och drottning av Tyskland. Familjebanden var starka till Tyskland starka till Tyskland och detta påverkade också kung Oscar Gustaf Adolf V:s relation till landet. Det är välkänt att att den svenska kungafamiljen sympatiserade starkt med Tyskland under både och andra världskriget.
På samma sätt som resten av Europa europa upplevde Sverige en stor ekonomisk nedgång med växande arbetslöshet och social oro i början av social oro i början av 1930-talet. De politiska strömningarna vände landet i en socialdemokratisk riktning och 1932 Socialdemokraternas ledare Per Albin Hansson i uppdrag att bilda en renodlad socialdemokratisk en renodlad socialdemokratisk regering, trots att partiet inte hade majoritet i riksdagen i riksdagen. Per Albin Hansson hade varit en stark antimilitarist och förespråkade en kraftig minskning av försvarsbudgeten. Han var känd som en anhängare av republiken, vilket skapade en en besvärlig relation med Gustav V. Socialdemokraterna skulle förbli makten i landet i hela 44 år, endast avbrutet av en tremånadersperiod avbrutet av en tremånadersperiod 1936, före valet inför valet. År 1936 drev högern i riksdagen igenom en för en höjning av försvarsbudgeten, vilket Per Albin och avgick istället. Socialdemokraterna bildade då en ny regering efter valet i september, en koalitionsregering tillsammans med Lantmannaförbundet.
Kung Gustav V, som hade varit gift med Victoria av Baden victoria av Baden, och sonson till den tyske kejsaren Wilhelm I, hade starka sympatier för Tyskland och Hitlers nationalsocialism Hitler. Statsminister Hansson och Gustav V hade olika syn på åsikter om stora delar av Sveriges politik och de var starkt oeniga starkt oeniga många gånger under kriget. Kungen var bland annat angelägen om att hjälpa sina grannländer, som Finland, Norge och Danmark Norge och Danmark, medan Per albin inte var lika förtjust i detta och föredrog att hålla en stark neutralitetslinje med goda handelsavtal med de stridande med de krigförande parterna, särskilt Tyskland. Under krigets gång förbättrades förbättrades denna relation och mot slutet av kriget blev de varandra som personliga vänner.
Sveriges fiender.
Traditionellt var Ryssland Sveriges fiende nummer 1, efter finska kriget mellan Sverige och Ryssland från februari 1808 till september 1809. Kriget hade sin upprinnelse i de stora omvälvningar som följde på Napoleonkrigen, där Sverige stödde Storbritannien Storbritannien, medan Ryssland vid den här tiden var bundet till Frankrike genom en allians genom en allians. Samtidigt höll maktbalansen i Europa på att förändras: Ryssland växte fram som en dominerande supermakt, medan Sveriges inflytande var på tillbakagång. Ett viktigt strategiskt mål för Ryssland var var också att säkra huvudstaden S:t Petersburg, som hade ett sårbart läge nära Karelska näset.
Nazism, nationalsocialism och fascism.
Innan vi går vidare är det viktigt att vi tar en titt på på vad nazism, nationalsocialism och fascism är. Trots det faktum att de tre ideologierna kan ha många gemensamma nämnare finns det skillnader i innehåll. Nationalsocialismen är en ideologi som normalt förknippas med Hitler, Tyskland och NSDAP. Dess ursprung är långt äldre än den som vi såg växa fram under mellankrigstiden. Redan i slutet av 1800-talet i Österrike-Ungern etablerade Franko Stein från Eger och Ludwig Vogel från Brux etablerade vad som kallades kallades Deutschnationaler Arbeiderbund. Ovan är den Tyska nationella arbetarförbudet. Detta var en fackförening var en fackförening som riktade sig till de tyska minoriteterna bland arbetare och lärlingar i de områden som nu är Tjeckien. Det var inte på något sätt en aggressiv organisation och och hade gott stöd av arbetare inom gruv- och textilindustrin samt järnvägsarbetare.
Det var inte förrän 1903 som partiet bytte namn till Deutsche Arbeiterpartei i Österrike (DAP) och det finns ett förslag om att lägga till Nationalsocialistiska partiet i namn, men det röstades ner.
Adolf Hitler var medlem i nationalsocialistiska tyska arbetarpartiet (NSDAP), där han var registrerad med medlemsnummer 555 - inte nummer 7, som han senare hävdade. Numreringen inte från ett, utan från 501, för att ge intryck av ett större och mer etablerat medlemskap än vad som var än vad som faktiskt var fallet. NSDAP grundades den 24 februari 1920och växte fram ur det tidigare Deutsche Arbeiterpartei (DAP), etablerat av Anton Drexler. Drexler var partiordförande fram till den 29 juli 1921juli 1921, då Adolf Hitler tog över ledarskapet. Från denna punkt på började Hitler systematiskt befästa sin makt i partiet. Ursprungligen var partistyrelsen demokratiskt vald av medlemmarna, och den ordförande valdes av styrelsen själv. Efter en intern maktkamp maktkamp avskaffade Hitler detta arrangemang och införde den så kallade Führer-principen, där all makt koncentrerades till en enda ledare - Führern.
NSDAP:s ideologi och symbolik var tydlig redan från början. Partiet antog svastikan som sin centrala symbol och positionerade sig som ett revolutionärt alternativ positionerade sig som ett revolutionärt alternativ till den rådande politiska ordningen. Hitler såg Weimarrepubliken som illegitim och försvagad - dominerad av socialisterdominerad av socialister, judar och dem som han ansåg hade förrått Tyskland 1918 efter första världskriget. I oktober 1922 deltog NSDAP-medlemmar i Coburg i den så kallade "tyska dagen" (Deutscher Som organiserades av Deutschvölkischer Schutz- und Trutzbund - en ledande och starkt starkt antisemitisk organisation inom den völkiska rörelsen i Weimarrepubliken. Denna händelse händelse markerade en viktig milstolpe i partiets tidiga historia och offentliga profilering. Ungefär vid samma tid bildades Sturmabteilung (SA), även känd som "brunskjortorna", skapades. Denna paramilitära avdelning hade till uppgift att skydda NSDAP:s möten och attackera politiska motståndare, och blev ett nyckelverktyg i partiets maktstrategi under de kommande åren.
Hermann Göring gick med i partiet 1922 och blev en aktiv aktiv deltagare som ledare för SA Stormavdelningen - som partiets militära avdelning. Den 8 novemberember 1923 inledde Hitler och NSDAP vad som som har kallats ölkällarkuppen för att ta makten i landet inledde de en marsch, inspirerad av inspirerad av de italienska fascisternas marsch och maktövertagande i Rom, men stoppades med resultatet att 16 nationalsocialister och fyra poliser poliser dödades. Hitler dömdes till fem års fängelse, men satt bara fängslad i åtta månader från april till december 1924. Under sin tid i fängelse skrev Hitler delar av sin bok Mein Kampf, som publicerades 1925 och 1926.
Tiden som ledde fram till maktövertagandet i Tyskland ägnades åt att att bygga upp den militära delen av partiet och 1931 var sA var tre gånger större än den tyska armén, som 100.000 soldater. 1933 tog Hitler över den fulla makten i Tyskland makten i Tyskland och NSDAP tog en stark antikommunistisk och och antijudisk riktning. Många nya lagar stiftades och det tydliga nazistiska budskapet etablerades.
Nazifieringen av NSDAP skrämde många många av dess svenska anhängare och flera av de organisationer som hade organisationer som hade använt hakkorset och samma symboler som Hitler och samma symboler som Hitler och hans kumpaner, tog nu avstånd från detta de distanserade sig ännu mer. De som fortfarande hade en stark beundran för det tyska systemet och nazismen var många inom den svenska officerskåren svenska officerskåren och inte minst kungen, Gustav V.
I korthet kan vi säga att Sverige, på samma sätt som flera andra europeiska länder såg en uppblomstring av nazistiska organisationer organisationer från slutet av 1920-talet fram till 1935 av dessa blev särskilt stora organisationer eller partier och när Hitler förde NSDAP i nazistisk riktning upphörde beundran. Detta hände också detta hände även i Norge med Nasjonal Samling under Vidkun Quisling. Det fanns starka interna tvister som slet sönder partiet och när de gick till val 1936 var de ett parti var det ett parti som hade mindre än 0,3 procents stöd.
Kriget bröt ut den 1 september 1939.
När andra världskriget bröt ut bröt ut 1939 meddelade Sveriges statsminister Per Albin Hansson den 3. september att landet skulle förhålla sig neutralt. Detta ansågs av Tyskland var rätt beslut. Neutralitetspolitiken var i linje med kung Gustav V:s uppfattning Gustav V:s uppfattning och den 18 oktober samma år samlade han statsöverhuvuden för att anta en gemensam neutralitetsförklaring neutralitet. Kungen ville att de nordiska länderna skulle stödja varandra stödja varandra ekonomiskt och humanitärt, men i april 1940 hade både Norge och Norge och Danmark erövrade av Tyskland. Trots detta trots detta höll kung Gustav fast vid sin princip att hjälpa de nordiska de nordiska grannländerna, även om det ibland gick stick i stäv med statsminister Hanssons med statsminister Hanssons åsikter.
Under hösten 1939 växte det fram en i riksdagen för att bilda en bredare regering med flera partier flera partier. I oktober samma år tog kungen initiativ genom att per Albin Hansson för att diskutera möjligheten till en ny regeringsform för en ny regeringsbildning, där Hansson skulle samarbeta under Torsten Nothins ledning. Hansson avvisade dock detta förslag och valde istället att valde istället att bilda en koalitionsregering i december, där politiska ledare från politiska ledare från olika partier och erfarna diplomater. Sveriges sveriges neutrala linje skulle visa sig vara en mycket krävande linje att följa.
När kriget bröt ut den 1 september 1939. 1 september 1939 gick den svenske statsministern Per Albin Hansson ut och proklamerade:
"Medborgare! Det fruktansvärda som vi hoppades att hoppades att världen skulle skonas från har inträffat. Ett nytt nytt storkrig har brutit ut. Vi måste erkänna detta fruktansvärda faktum, och det tjänar väl att försöka uttrycka uttrycka den sorg och fasa vi känner inför och fasa vid tanken på vad detta kan föra med sig och elände för en redan sargad och plågad mänsklighet.
För oss svenskar gäller det nu att med lugn och beslutsamhet med lugn och beslutsamhet samla oss kring den stora uppgiften att behålla vårt land utanför kriget, att vårda och skydda vårt omistliga nationella nationella värden och att på bästa sätt klara av de påfrestningar påfrestningar och påfrestningar.
Genom detta tal tillkännagav statsminister Hansson officiellt Sveriges neutralitet i det pågående i det pågående kriget.
I en gemensam deklaration den 18 september 1939september 1939 uttryckte de nordiska länderna en gemensam avsikt att att fortsätta handelsförbindelserna med alla krigförande nationer. Detta motiverades av med behovet av att upprätthålla ekonomisk stabilitet och nationell överlevnad i en tid i en tid som präglades av global konflikt.
I kölvattnet av Sovjetunionens territoriella anspråk på Finland samlades statsöverhuvudena i de fyra nordiska länderna fyra nordiska länderna till ett möte i Stockholm. Närvarande var kung Haakon VII av Norge, kung Christian X av Danmark av Danmark, Gustav V av Sverige och Finlands president Kyösti Kallio, Finlands president. Syftet med mötet var att markera den nordiska enigheten och ett gemensamt engagemang för neutralitetsprincipen. Mötet väckte internationell uppmärksamhet och ett stödjande telegram sändes från USA:s president från USA:s president Franklin D. Roosevelt. Dessutom samlades hundratusentals människor för att visa sitt stöd för mötet och dess budskap och dess budskap. Ländernas neutralitet bekräftades av stormakterna i Europa under Europa under september 1939.
Kriget kommer allt närmare.
Den 30. november 1939 bröt förhandlingarna mellan Finland och Sovjetunionen sammanoch samma dag inledde Sovjetunionen en invasion av Finland - en militär en militär aktion som markerade början på vinterkriget. Händelsen skapade stor oro i oro i Sverige, där rädslan för att landet skulle bli Sovjetunionens nästa Sovjetunionens nästa mål fick politiskt genomslag. Istället för att formell neutralitetsförklaring valde den svenska regeringen att beteckna Sverige som "icke-kombattant". Detta lämnade utrymme för att ge militärt militärt stöd till Finland, bland annat i form av vapen och materiel materiel, trots att Sverige inte aktivt deltog med egna stridskrafter med egna stridande styrkor.
Den 2 december 1939 beslöt den svenska regeringen att att mobilisera en division för att säkra gränsen mot Finland den 2 december 1939 beslöt regeringen att säkra gränsen mot Finland och den 5 december att inleda ålandshav med flottan för att hindra sovjetiska ubåtar från att ta sig in i Bottenhavet från att ta sig in i Bottenhavet.
På Finlands nationaldag den6 december hölls ett högtidligt möte i Stockholm till stöd för I Stockholm till stöd för Finlands sak, vilket inbringade samlade in 4.100 svenska kronor. Den 13 december bildades en koalitionsregering den 13 december bildades en koalitionsregering bestående av samtliga riksdagspartier, med undantag för sveriges Kommunistiska Parti, som uteslöts. Regeringen hade ett brett folkligt stödoch den allmänna opinionen var i stort sett positiv till stöd till Finland till Finland.
Den svenske utrikesministern Rickard Sandler hade under lång tid arbetat för en för en politik som var vänligt inställd till Finland. Hans regering, finansminister Ernst Wigforss, var för sin del mer benägen att stödja en var mer benägen att stödja en neutralitetsförklaring. Sandler förordade en avvaktande hållning och Sverige förklarade sig som icke stridande. Denna status gjorde det möjligt att ge materiellt stöd till Finland och rekrytering av frivilliga.
Organisationen Finlandshjälpen organisation organisation inrättade fadderhem för evakuerade finska barn. Vid samma tid startade Finlandskommittén rekryteringen av besättningar till en frivilligstyrka frivilligstyrka under parollen Finlands sak är vår, en slogan som ursprungligen ursprungligen formulerats av Sveriges dåvarande utrikesminister Christian Günther. Tusentals svenska tusentals svenska frivilliga reste till Finland, och det omfattande materiella stödet var betydande. Dessutom skickades tiotusentals finska barn till Sverige för att Sverige för att skyddas från krigets härjningar. Budskapet om solidaritetsbudskapet förstärktes ytterligare genom utgivningen av boken Den finska saken är vårsom trycktes och distribuerades i 600.000 exemplar i Sverige.
I vinterkriget deltog cirka 9.500 svenska frivilliga, varav 8 260 var anslutna till Svenska Lottakåren. Denna styrka anlände till Sallafronten i slutet av februari 1940. Bland de övriga frivilliga tjänstgjorde cirka 200 personer vid artilleriet i Vasa, drygt hundra deltog i luftförsvaret av Åbo och ungefär lika många var engagerade i engagerade i kustförsvaret vid Pellinge. Dessutom arbetade cirka 200 läkare och sjuksköterskor verksamma vid både militära och civila sjukhus. Svenska Röda Korset skickade två ambulansenheter som upprättade två fältsjukhus, medan organisationen Blå Stjärnans organisation bidrog med en egen hästdragen ambulans. I mars 1940 påbörjade 300 svenska arbetare byggandet av en försvarslinje försvarslinje öster om Hamina.
Det särskilt inrättade frivilliga svenska flygvapnet i Finland (F 19) deltog också aktivt i striderna. Styrkan bestod av tolv jaktplan av typen J 8 (Gloster Gladiator) och fyra bombplan av typen B 4 (Hawker Hart), som opererade opererade under finska nationalitetsbeteckningar från och med den 10 januari 1940. Flygplanen var från det svenska flygvapnet, och de tolv jaktplanen utgjorde en tredjedel av utgjorde en tredjedel av Sveriges totala jaktkapacitet vid denna tidpunkt.
Krigsåren fortsatte och så gjorde även stödet från Sverige. Olika typer av krigsmateriel transporterades över Östersjön till Finland, men Sverige bidrog också med sverige bidrog också med viktiga livsmedelsleveranser. Även om Finland undgick direkt hungersnöd hungersnöd, präglades landet av livsmedelsbrist under krigsåren. Sammanlagt transporterades betydande från svenska militärförråd till Finland, förutom den utrustning förutom materiel från frivilligkårerna: 131.000 gevär med 42 miljoner patroner, 132 fältkanoner, 100 luftvärnskanoner, 85 pansarvärnskanoner med 256 000 granater samt åtta flygplan.
Sverige fungerade också som transitland för flygplansimporten till Finland. Sverige hjälpte också till med monteringen av flygplanen innan de flögs över till överflygades till Finland av finska piloter.
Kvarkens trafik
Under vinterkriget under vinterkriget hade Finland ett akut behov av krigsmateriel samtidigt som landet var tvunget att upprätthålla exporten av pappersprodukter för att säkra ekonomisk överlevnad. Östersjön var vid den här tiden till stor del isbelagd och och sovjetiska ubåtar utgjorde ett ständigt hot. Järnvägsförbindelsen via Torneå och Haparanda var otillräcklig för att möta efterfrågan. Som svar som svar på denna utmaning öppnades en vinterväg över över den frusna Kvarken, mellan Vasa i Finland och Holmsund i Sverige. I mörkret och kylan transporterade svenska och finska lastbilar lastbilar stora mängder varor till och från Finland. Denna dramatiska transportoperation är känd som Kvarkentrafiken, medan den i Finland ofta kallades i Finland ofta kallades för "Vintergaten".
Cirka 40 svenska frivilliga miste livet i striden i striderna och ytterligare 170 sårades. Trots avsaknaden av trots avsaknaden av formella alliansavtal verkar det som om Finland hade förväntat sig svenskt militärt stöd i händelse av konflikt, eftersom militära övningar mellan de båda länderna under mellankrigstiden hade haft en sovjetisk invasion som invasion som ett scenario.
Jakten på kommunisterna.
Under vinterkriget försökte delar av den av den svenska militärledningen att försöka påverka regeringens utrikespolitik i riktning mot ett mer aktivt stöd till Finland. Denna linje fick också konsekvenser för inrikespolitiken, där en kampanj inleddes mot mot individer och organisationer som ansågs vara kommunistiska eller sovjetvänliga. Kampanjen, som leddes av kungen, Försvarsmakten, säkerhetstjänsten SEPO och polisen, omfattade olagliga tillslag, frihetsberövanden och i ett fall i ett fall ledde till fem dödsfall - i brandattentatet mot tidningen Tidningen Norrskensflamman.
Attentatet som satte spår i svenskarna:bakgrunden till dådet attentatet mot Norrskensflamman
Under finska vinterkriget var det många i Sverige Var det många i Sverige som arbetade för ett aktivt svenskt engagemang på Finlands sida mot Sovjetunionen. Parollen Finlands sak är vårr fick brett stöd, särskilt i antikommunistiska kretsar. Antikommunismen var stark och politiker och samhällsdebattörer framställde kommunisterna som potentiella förrädare, eftersom en betydande del av den svenska kommunistiska rörelsen stödde Sovjetunionen i konflikten mot Finland, liksom tidningen Norrskensflamman gjorde. Tidningen uttryckte också stöd för Nazityskland, baserat på samarbetet mellan samarbete mellan Tyskland och Sovjetunionen genom Molotov-Ribbentrop-pakten. Enligt Norrskensflamman var det istället Storbritannien och Frankrike som bar som bar huvudansvaret för utbrottet av andra världskriget. Flera länder försökte förhindra spridningen av kommunistiska publikationer. I Sveriges riksdag fanns det argumenterades för att stoppa utgivningen av Norrskensflamman.
Inrättandet av den  antikommunistiska kommittén.
I slutet av januari och början av februari 1940 bildades i Norrbotten en informell informell kommitté i Norrbotten, bestående av representanter från pressen och andra delar av representanter från pressen och andra delar av samhället, med det uttalade syftet att bekämpa kommunismen. Några av de senare mördarna hade kopplingar till dessa kretsar kretsar, varav flera också var aktiva i den lokala folkrörelsen till stöd för Finland till stöd för Finland. Den norrbottniska frivilligrörelsen fick ekonomiskt stöd från nyckelpersoner i den nationella Finlandskommittén, bland andra Andreas Lindblom, direktör för Andreas Lindblom, chef för Skansen, och Paul Wretlind, ledare för Stockholmsavdelningen stockholmsavdelningen i Stockholm. Enligt domstolshandlingar hade både Lindblom och Wretlind lindblom och Wretlind deltagit i samtal om att motarbeta Norrskensflamman på lagliga sättsom att stoppa tidningsleveranser eller rekrytera tidningens medarbetare till andra andra publikationer. De ska dock ha avvisat användandet av våldenligt vittnesmål under rättegången.
Själva mordet
Natten till den 3 mars 1940 bröt sig fem män in på Norrskensflammans tryckeri genom att med hjälp av en nyckel som tidigare beslagtagits under en polisinsats polisinsats. De placerade en sprängladdning i tryckpressen, bestående av trotylpentyl och krutfragment. Explosionen ledde till en våldsam brand. Larmet larmet gick klockan 03.17, men när brandkåren anlände var byggnaden redan övertänd redan övertänd och kunde inte räddas. Rop på hjälp kunde höras från tredje våningen för att få hjälp. Brandmännen gjorde ett räddningsförsök, men deras stege fattade eld. Några av de instängda, bland andra fru Vivianne Åström och hennes två söner två söner, bageriarbetaren T. Häll och redaktören Filip Forsberg, lyckades Forsberg, lyckades ta sig ner till marken med hjälp av av knutna lakan.
Norrländska Socialdemokraten beskrev händelsen och konstaterade att sprängningen var avsiktligt utförd. I ett reportage från den 3 mars 1940 stod det att läsa:"Norrskenets tryckeri på Kungsgatan brann i natt ned till grunden natten och branden synes ha krävt fem dödsoffer fem människoliv. Byggnaden inrymde både Norrskensflammans redaktion och tryckeri samt bostäder bostäder. Allt tyder på att branden var anlagd av nationalsocialistiska element element."
De fem personer som omkom bodde på andra våningen i byggnaden: Svea Granberg (34) och hennes son Torgny (12)), ekonomichef på Norrskensflamman Artur Hellberg (37 år), hans hustru Alice (34 år) och deras dotter Maj (8 år).
Reaktioner i samtiden
Reaktionerna på mordet var delade. Den konservativa tidningen Nya Dagligt Allehanda spekulerade i om kommunisterna själva hade iscensatt brandenmedan Norrbottens-Kuriren avfärdade mordryktena som ogrundade. Social-Demokrat anklagad Ny Dag för att försöka framstå som moraliskt moraliskt oskyldig i fallet. Flera tidningar missade att ta med dödsannonser för offren och begravningsföljet fick inte använda den vanliga vägen den vanliga vägen längs Kungsgatan. Efter en kort tid konstaterade statspolisen att att branden var anlagd. I april greps fem mänfänrikarna Hans Borgström, Gösta Krendel och Thorsten Norström, alla från regementet regementet Ing 3, samt journalisten Gunnar Hedenström från Norrbottens-Kuriren och soldaten Jim Palmqvist. En kort tid senare kom Luleås ebbe Hallberg och kapten Uno Svanbom från I 19 också gripna kapten Uno Svanbom greps för att ha deltagit i planeringen av attentatet.
I den efterföljande efterföljande rättegången behandlades förlusten av fem människoliv inte som mordbrand utan somutan som skadegörelse på annans egendom. De dömda parterna ålades att att betala skadestånd till försäkringsbolaget och en mindre ersättning till tidningen. Artur Hellbergs mors försök att få ersättning för ersättning för sin sons död avvisades av domstolen med motiveringen att hon "inte var en lämplig part" i målet. Det framkom också framkom också att det hade förekommit en "generalrepetition" av" av attacken i Norrbottens-Kuri
Domarna och den fortsatta utvecklingen
I första instans utdömdes fängelsestraff som senare skärptes i hovrätten: Borgström, Krendel och Norström dömdes till sex års års straffarbete, medan Palmqvist fick två års straffarbete. Planläggarna - kapten Svanbomjournalisten Hedenström och byfuten Hallberg - dömdes till sju års straffarbete. Hallberg avled kort därefter i fängelset på Långholmen. Flera av de dömda männen benådades senare: löjtnanterna i juni 1944 samt Svanbom och Hedenström i maj 1945.
Förföljelsen av svenska kommunisterna avtog först när det stod klart att Nazityskland höll på att förlora kriget, särskilt efter efter slaget vid Stalingrad i början av 1943.
Den finska regeringen och hjälp från de allierade.
Den finska regeringen upprätthöll kontakter med myndigheterna i London och Paris, som erbjöd militär hjälp hjälp: en expeditionskår skulle sändas genom Nordnorge och norra SverigeSverige. Under denna framryckning skulle de allierade också kunna ockupera Narvik och de viktiga malmfälten, som var av avgörande betydelse för den tyska industrin. Hela styrkan var planerad att omfatta en motoriserad armékår på cirka 22.000 soldater, understödd av tungt tungt artilleri från Storbritannien och Frankrike.
Ett betydande hinder för var dock att regeringarna i både Oslo och Stockholm vägrade att tillåta vägrade att tillåta passage. Sverige och Norge var neutrala och de ville inte bli militärt knutna till någon av parterna.
Sveriges utrikesminister Christian Günther gjorde klart att Sverige skulle motsätta sig en sådan en sådan granskning med våld om så krävdes. Günther var en stark anhängare av nazismen och en stor beundrare av Hitler. Han ville till varje pris upprätthålla handeln med järnmalm och andra och andra viktiga varor och inte störa de goda diplomatiska förbindelserna med Tyskland med Tyskland.
Det är också osannolikt att Storbritannien och Frankrike Frankrike hade så många soldater tillgängliga för utlandsoperationer i den situation som rådde 1940 i den situation som rådde 1940. En mindre styrka styrkan hade troligen som mål att inta Narvik och malmfälten i norra Sverige, vilket Norra Sverige, något som senare bekräftades efter kriget avslöjandena om att den brittiska invasionen av Norge (Plan R4) förhindrades endast på grund av att tyskarna hann invadera första, mindre än en månad tidigare.
För Storbritannien och Frankrike skulle en militär intervention i Finland innebära en formell krigsförklaring mot Sovjetunionen Finland också innebära en formell krigsförklaring mot Sovjetunionen, vilket ytterligare ytterligare komplicerade situationen.
För den finska regeringen blev det gradvis klart att västmakterna inte var helt villiga att engagera sig för att engagera sig för Finlands sak. De allierade trupperna var inte de allierade trupperna skulle anlända först i slutet av april, och Sverige sverige tillät inte transitpassage. Samtidigt var den militära situationen vid fronten fronten kritisk: på Karelska näset stod åtta finska divisioner mot 22 sovjetiska 22 sovjetiska divisioner. Norr om Ladogasjön var situationen något norr om Ladogasjön var situationen något bättre - vid Kitelä på väg att förgöra den sovjetiska 18:e divisionen och 34:e pansarbrigaden. Den finska armén hade dock den finska armén hade inga reserver att sätta in.
Det starka finska försvaret i kombination med Sovjetunionens rädsla för att dras in i ett dras in i ett storkrig med västmakterna, ledde till att Sovjet sovjetunionen att överge sina planer på att helt ockupera Finland. Sovjetunionen beslöt beslutade att bortse från Terijoki-regeringen - en sovjetstödd marionettregering - och och meddelade att de var villiga att förhandla med Finlands demokratiskt finlands demokratiskt valda regering.
Som det senare uttrycktes från finsk sida finska sidan:
"Utan den generösa hjälp i form av vapen och utrustning som Och utrustning som Sverige och västmakterna har gett oss, hade ett så långt motstånd som vårt varit omöjligt mot de otaliga kanoner, stridsvagnar och flygplan stridsvagnar och flygplan som sattes in mot oss."
Vinterkriget hade satt lämnat spår efter sig hos svenskarna. Ville Stalin sluka Finland och sedan gå vidare och ta Sverige? Som tidigare nämnts sågs Ryssland som Sveriges traditionella fiende. Östersjön var ett mycket viktigt havsområde för Sverige, Ryssland, Polen, de baltiska staterna baltikum och Tyskland. Danmark var också viktigt i detta sammanhang nyckeln till Östersjön, med sina smala sund ut i Nordsjön sundet ut i Nordsjön.
För Sverige var det då helt naturligt naturligt för Sverige att fortsätta att ha de allra bästa handels- och diplomatiska diplomatiska förbindelser med Tyskland. De västallierade var långt borta och och kunde inte hjälpa Sverige om Sovjetunionen skulle försöka erövra landet, eller delar av landet. De enda europeiska länder som hade trovärdighet i detta sammanhang var Hitlers Nazityskland. Dessutom hade de västallierade, Frankrike och England, visat sin otillräcklighet när Polen invaderades och Frankrike och England hade lovat att komma komma till deras hjälp.
Därav de starka banden till Tyskland, ändå var det viktigaste, men vi ska se att många blev ganska ivriga att tjäna och fruktansvärt rädda för att irritera tyskarna, på bekostnad av Norge och inte minst judarna.

Svenska frivilliga vid fronten i Finland.

Under första världskriget sverige neutralt. Myndigheternas syfte var att hålla landet utanför landet utanför det världskrig som rasade i Europa. Sverige var ett land nära handelsförbindelser med Tyskland och dessa förbindelser var viktiga för att för att upprätthålla produktionen och levnadsstandarden i landet. Sverige skickade stora mängder järnmalm och vapen till Tyskland, medan tyskarna sålde kol och kol och koks till Sverige. Maskiner, mediciner, färgämnen och olikaläkemedel, färgämnen och olika typer av vapen som Sverige inte hade själva. Sveriges relation till Tyskland kan jämföras med Norges relation till England England. Handeln gick åt båda hållen och båda de nordiska länderna var rädda för ett militärt ingripande från någon av stormakterna.

En av de bofors tillverkade var kanoner för stora fartyg. Här ser vi dem på det svenska slagskeppet Drottning Victoria.

Carin träffade Hermann Göring 1920 på Rockelstad slott när hon besökte sin syster Mary. Hon var då separerad från sin man och hade ett litet barn. Göring, som arbetade som pilot i Sverige, hade flugit hennes svåger, greve Eric von Rosen, till slottet. Han blev snabbt förälskad i Carin och de började träffas i Stockholm, trots att deras förhållande var kontroversiellt. Hon skilde sig från sin man och gifte sig med Göring den 3 januari 1923.
Paret bodde först i en jaktstuga i de bayerska alperna innan de flyttade till München, där Göring engagerade sig i Adolf Hitler och nazistpartiet. Carin gick också med i partiet. När Göring sårades i den misslyckade ölkällarkuppen 1923 hjälpte hon honom att fly till Österrike och senare till Italien, där hon vårdade honom så att han blev frisk igen. Deras kärlekshistoria användes i nazistisk propaganda och paret reste runt i landet för att marknadsföra partiet.
Carin led av tuberkulos och hennes hälsa försämrades i början av 1930-talet. Efter moderns plötsliga död 1931 reste hon till Sverige för att delta i begravningen trots att hon var svag. Dagen därpå drabbades hon av en hjärtattack i Stockholm. Göring skyndade till hennes sida, men hon dog av hjärtsvikt den 17 oktober 1931, bara några dagar innan hon skulle ha fyllt 43 år.
Hennes syster Fanny skrev senare en biografi över Carin, som blev en bästsäljare i Tyskland och sålde i 900.000 exemplar fram till 1943. Carins död var ett hårt slag för Göring, som byggde en jaktstuga kallad Carinhall till hennes ära. Han lät begrava hennes kropp där, med en ceremoni där Hitler och Himmler närvarade. Göring fyllde sitt hem och sin lägenhet i Berlin med bilder av Carin och skapade ett minnesmärke över henne, som han behöll även efter att ha gift om sig 1935.
När de sovjetiska trupperna närmade sig 1945 gav Göring order om att Carinhall skulle förstöras. Efter kriget samlades Carins kvarlevor in av hans familj, kremerades och begravdes i Sverige. År 1991 hittades nya kvarlevor som skickades till Uppsala universitet, där forskare bekräftade att de troligen tillhörde Carin, innan de återbegravdes.

Carin Göring och Hermann Göring

Carin Göring  - NSDAP:s maskot!

Svenska prins Erik under OS i Berlin 1936 på hedersläktaren tillsammans med Adolf Hitler och Hermann Göring.

Hitler 1933 vid en stor sammankomst för SA i Dortmund.

Citat: Omniminum ut estiscient eserrovid ende porum exera nonet officit mo enditiorunt qui dolor sum et et quia doluptatem hillenia dessus, volo odipsant peribeata corrum aciatum hariaeperum facium estior a eum dolut quam est doluptatqui ist fuga. Pudi doluptatus.
Est eatemque et quiandita dolorio exceped quias destibus rehendunt laborum cum quaectae magnim re verereped ullessi mpossust audandam laut lantium ilique delenditat ped mos dis am aut re estis denti cuptatiis am quiametum ipitatibus re voles porumque et quam nimaxim volupiet ut quibusam, occullu ptatur sit expere, ius dis alignianditi velit ut quodign imillam, te et aut anducie nihitas aliquat iberchic tem et quossim porporibus aut audae velitatur, imus porrum repremq uisitin ctibus etur ariosamus solecea quodit accatem re sit alicimillor rehenia ectore non remque perit essecto molorerae derist, culpa denis rersperrorro idebiscia qui adi ditios dolessi molorem am faciendit qui autecto cuptatum autem est, sit int.
Ate plaut re il idernam estio modit reratectem am quiaere riaepta temquaerit qui toris aliquiam re et volut quae vollam dolorrum fugitem olorerit licimusante occuptate sedi que accat que paruptatem exersperum facipsa pientiam doluptati dem quam que num iduciunt ut quundici consequ aturitat voles nienderro dolupta temporro inullup tasped eles inctiam quis id qui doluptas elisquia sit laut inus, undanienis adis et eristrum fugita quiatecto ea

Ett möte med SNSP - ett av de svenska nationalsocialistiska partier 1933.

Koalitionsregeringen med Per Albin Hansson.

Svenska frivilliga flygare under finska vinterkriget 1939-1940

Sovjetunionen invaderade Finland den 30 november 1939. Ryssarna kunde ställa upp med fyra gånger så många soldater, med stöd av artilleri, stridsvagnar och ett stort flygvapen. De ryska ledarna förväntade sig en kort strid och sedan en paradmarsch mot den finska huvudstaden.
Finland var en ung nation som själv hade kommit ur ett brutalt inbördeskrig mellan de röda och de vita. Finlands kärnproblem var helt enkelt längden på gränsen mot Sovjetunionen. Från Finska viken i söder till Norra ishavet i norr sträckte sig gränsen över 1 300 kilometer. För att försvara denna gräns kunde Finland endast ställa upp en armé bestående av tio bristfälligt utrustade divisioner. Det finska flygvapnet bestod av endast 36 Fokker D.XXI jaktplan, 10 Bristol Bulldogs och 14 Bristol Blenheim bombplan. Dessutom använde finnarna en brokig samling dubbeldäckare som kommunikations- och bombflygplan. Finländarna skulle dock snart få hjälp från bland annat England med nya Gloster Gladiator-plan, som skickades med båt till Bergen och med tåg till Finland via Sverige.
Till världssamfundets stora förvåning lyckades finländarna stoppa de massiva ryska anfallen på Karelska näset och så småningom längs hela den finska gränsen. Finländarna tillfogade ryssarna stora förluster och deras motstånd beundrades av hela världen. Frivilliga från Norge, Sverige och andra länder anslöt sig till de finska styrkorna. Finländarna gick också till motattack och genom sina offensiva operationer krossade de flera sovjetiska divisioner. De hårdaste striderna utkämpades på Karelska näset. Finländarna var därför tvungna att prioritera alla sina flygplan till detta frontavsnitt. I praktiken innebar det att hela norra Finland var utan försvar mot de sovjetiska bomb- och jaktplanen.
Sverige hade förklarat sig vara en icke-stridande nation, till skillnad från exempelvis Norge och Danmark som förklarat sig vara neutrala. Sveriges bidrag till finnarna måste därför vara frivilligt. En viktig insats gjordes av frivilliga svenska flygare som anlände till Finland i januari med 12 jaktplan av typen Gloster Gladiator Mk, 5 bombplan av typen Hawker Hart och 8 andra flygplan. De organiserades i det så kallade F 19-flygförbandet, som utgjorde ungefär en tredjedel av det svenska flygvapnet. De svenska myndigheterna hade ett starkt intresse av att förhindra att Sovjetunionen flyttade sin gräns till Sverige.
F 19 Finland anlände till Finland den 12 januari 1940 och fick ansvar för att skydda luftrummet i norra Finland. Man etablerade en bas med några avancerade landningsplatser. Markpersonal och förnödenheter som indirekt (frivilligt) tillhandahölls av det svenska flygvapnet skickades i förväg. Den svenska styrkan blev snabbt redo för strid. Redan den 12 januari noterade svenska piloter sin allra första seger i luften. Den svenske piloten Ian Iacobi och hans flygplan Gladiator sköt ner en sovjetisk I-15 bis över norra Finlands luftrum.
De svenska piloterna på F 19 var i strid i 62 dagar, från den 12 januari till den 13 mars 1940. De var i luften under 60 av dessa dagar och flög 600 timmar på 560 uppdrag exklusive transportflygningar. Flottiljen noterade 11 nedskjutningar, 4 fiendeplan förstördes på marken och man avvärjde totalt 35 bombräder mot mål i norra Finland. Som jämförelse sköt de finska flygplanen ner 181 sovjetiska flygplan. Svenskarna förlorade två flygplan i luftstrid och två kolliderade med varandra i luften. Ett par av de svenska piloterna tillfångatogs och utsattes för brutal behandling. Till slut hade de tur och utväxlades med andra finska fångar i maj 1940.
Flygarna var tvungna att operera i ett mycket kallt klimat. Deras uniform bestod av fårskinnsoveraller och finska kängor med den karakteristiska formen ____ (vad är det för form?). Flygarna var tvungna att bära handskar, medan skyttarna använde sälskinnsvantar. Flygarna var beväpnade med en m/07-pistol och bar ofta en civil samekniv i bältet. På grund av den stränga kylan, som kunde uppgå till minus 40°C, skyddade de ofta sina ansikten med lädermasker.
Finlands resurser räckte dock inte till för ett långvarigt krig. Brist på personal, ammunition, pansarvärnskanoner och artilleri gjorde att Finland till slut tvingades kapitulera den 13 mars 1940. De frivilliga svenska flygarna och markpersonalen skickades hem. Det svenska flygvapnet hade skaffat sig erfarenhet av krig och av att använda flygplan under svåra klimatförhållanden.

Rättegången mot de skyldiga efter attacken.

Norrskensflammans redaktion brinner ner efter attentatet.

Från det finsk-ryska finsk-ryska vinterkriget uppgick förlusterna på den ryska sidan till över 270.000 soldater över 270 000 soldater, medan finländarna förlorade cirka 70 000 soldater och civila.

De tyska tågen

: Tyska officerare tar en paus under den långa tågresan från Trelleborg till Narvik.

"Det tyska tåget"

- Tyska trupptransporter genom Sverige

Sveriges skamfläck

Under kriget blev Sverige, trots sin neutralitet, involverat i en mycket kontroversiell verksamhet: den praxis: transitering av tyska soldater, vapen och krigsmaterial via det svenska järnvägsnätet. Denna trafik, känd som "tysktågen", möjliggjordes genom ett hemligt avtal mellan den svenska samlingsregeringen och Nazityskland i juli 1940. Under perioden juni 1940 till augusti 1943 totalt över 2,14 miljoner tyska soldater och hundratusentals järnvägsvagnar järnvägsvagnar lastade med krigsmateriel transporteras över svenskt territorium. Beslutet i riksdagen beslutet fattades enhälligt av regeringen utan föregående diskussion i riksdagen, och den svenska befolkningen informerades först efter att transporterna redan hade redan var igång. I efterhand har detta avtal betraktats som i efterhand betraktats som ett allvarligt slag mot Sveriges historiska anseende.

Tågen börjar börjar rulla i april 1940.
De första tyska tågen började genom Sverige redan våren 1940, medan Norge fortfarande kämpade mot de tyska styrkorna i Narvik norge fortfarande kämpade mot de tyska styrkorna i Narvik. Den 17 april kom en förfrågan från de tyska myndigheterna till de svenska myndigheterna att skicka tyska soldater genom landet till fronten i Nordnorge Nordnorge. Redan den 11 april, bara två dagar efter attacken, hade Hermann Göring två dagar efter attacken och när fälttåget i Norge ännu inte hade fälttåget i Norge ännu inte hade kommit igång ordentligt, hade den svenske affärsmannen Affärsmannen Johan Birger Essen Dahlerus, att de skulle vilja använda svenska järnvägslinjer. Sjuksköterskor, sårade, sjukvårdsutrustning och andra förnödenheter var vad de ville skicka norrut. Per Albin Johanssons regering gick gick direkt in i ett möte för att diskutera förfrågan. Efter en del diskussioneroch oenighet beslutades att tyskarna skulle tillåtas att skicka soldater och soldater och materiel genom Sverige. Med tanke på den svenska neutraliteten var detta mycket problematiskt, eller för att uttrycka det enkeltett klart brott mot den svenska neutraliteten.
"Tyskarna hade velat transitera några småsaker till Narvik" skrev den svenska regeringen i sitt skrev den svenska regeringen i sin interna promemoria och gav därmed tyskarna tillstånd att att transportera utrustning och soldater till sina stridande förband i Narviksområdet-narviksområdet. I Narvik var situationen för tyskarna redan prekär från den 9 april situationen var redan prekär för tyskarna. De hade förlorat alla sina fartyg och var kvar i Narvik utan egna förnödenheter med en stor norsk styrka norska styrkan som hade mobiliserats längre norrut. Efter en kort tid brittiska, franska och polska styrkor som var specialtränade för vinterkrigföring i bergsterräng vinterkrigföring i bergig terräng. Att försörja de tyska styrkorna sjövägen var omöjligt omöjligt och från luften var det krävande och ineffektivteftersom flygplanen endast kunde transportera små mängder gods och britterna hade luftherraväldet i området.
Den svenska regeringen grundade sin ståndpunkt på att det skulle vara mindre risk för en tysk invasion av för en tysk invasion av Sverige om man tillät transitering av soldater och krigsmateriel. Den svenske ambassadören i Berlin, Arvid Richertoch överbefälhavare för de svenska militära styrkorna som var för att tyskarna skulle få använda det svenska järnvägsnätet. Tyskarna insåg insåg att de hade en stark hand och ville inte ville inte ha några förhandlingar. De pressade på när den svenska svenska regeringen ville lägga några små restriktioner på vad som som transporterades. Naturligtvis handlade det om vapen och ammunition vapen och ammunition förutom medicinsk utrustning.
Tyskarna skulle naturligtvis transporterna, som skulle ske med svenska tågsätt och svensk tågpersonal svensk tågpersonal. Transporterna skulle övervakas av svenska officerare. Den norska regeringen norska regeringen var medveten om transporten och protesterade. Detta var ett brott mot av neutraliteten.
Den svenske utrikesministern Christian Günther höll en presskonferens den 17 april den 17 april för att informera tidningsredaktioner om fallet. Han ville inte att tidningarna skulle nämna transporten.
Redan den 19 aprilapril finns stora mängder proviant och annat material samt 40 tyska soldater på plats i Trelleborg, i södra Sverige i södra Sverige. Tyskarna hade transporterats över från Sassnitz kvällen innan. Svenska inspektörer var på plats för att kontrollera lasten. Från svenska utrikesdepartementet var Sven Grafström också på plats och och när han undersökte vagnarna fann han inte bara proviant, utan utan också en del militär utrustning som kunde förstärka krigsinsatsen på den på den tyska sidan i Narviksområdet. Vagnarna, totalt 34 stycken, rullade norrut följande dag. Det Grafström hade hittat var stora mängder proviant340 ton och 25 ton mediciner, men också militär utrustning vinterjackor, vattenflaskor, filtar, köksredskap och torrsprit samt 120.000 cigaretter och 60.000 cigarrer. Den stora lasten skulle vara avgörande för att de tyska styrkorna i Narvik skulle kunna kunna hålla stånd mot de norska och allierade motståndarna. Det är uppskattat att denna enda leverans skulle kunna förlänga stridsförmågan för 4.000 man i tre månader. Bland general Dietls trupper fanns det flera tusen tyska marinsoldater som kom från de sänkta stridsflygplanen i fjorden runt Narvik. De hade nu blivit infanterister och behövde ny utrustning för att uthärda striderna i bergen runt Narvik.
De 40 soldaterna som följde med dem bestod av specialister i åldern 17 till 20 år, inom områdena medicin kommunikation och underrättelsetjänst. Kommunikationen mellan Bjørnfjell och lyssnarposterna vid Beisfjord, Gratangen och Narvik var helt avgörande för Dietl. Specialisterna var klädda i civila kläder för att inte väcka uppmärksamhet. På deras röda Korsets flagga på armen. Två läkare reste också med tåget. De var alla österrikare, precis som de andra soldaterna dietls soldater i 139:e bergsregementet var.
Sven Grafström rapporterade att lasten innehöll lite mediciner, men att proviant och utrustning inte på något sätt och utrustning inte på något sätt kunde försvaras inom ramen för vad regeringen hade godkänt. Han tillade att om detta skulle bli känt bland britterna och de andra allierade allierade, bland dem Norge, "skulle vi framstå i ett ganska tvivelaktigt ljus" Grafsröm noterade i sin dagbok: "Hade jag varit om jag hade varit en liten kugge i det stora maskineri som sliter sönder Norge och hjälper de svekfulla, cyniska inkräktarna? Tanken på att jag hade varit en fegis och förrått ett ideal lämnade mig inte. Jag grät."
Klockan 7.00 lämnade tåget Trelleborg och körde norrut tåget följdes av en grupp svenska soldater och en svensk och en svensk poliskonstapel från Malmö. De skulle följa tåget så länge det befann sig i Sverige. Rykten om det "tyska" tåget tåget började spridas bland befolkningen. Längs hela vägen norrut norrut dök folk upp för att "titta" på tyskarna som de hade hört talas om. Den 24 april stannade tåget i en snölavin vid Vassijure. Svenska soldater fick rycka in för att gräva gräva fram tåget ur den djupa snön innan det kunde innan det kunde tuffa in i Norge på morgonen den 25 april i Norge stiger de svenska soldaterna och polisen av och beger sig tillbaka till Sverige. Soldaterna tar av sig sina rödakorsarmbindlar röda Korsets armbindlar och ersätter dem med Wehrmachts armbindlar stridsuniformer.
Tåget som avgick den 20 april skulle visa sig vara visa sig vara bara början, för redan den 26 april den 26 april kom nya förfrågningar och krav från tyskarna. Tyskarna ville skicka fler soldater och mer material genom landet till de stridande bergsjägare vid Narvikfronten. Det gick mycket illa för Dietls dietls män vid Narvik och det fanns små utsikter att de skulle lyckas erövra området, som planerat i Weserübung sa. Hitler var på tårna och ville ville att de tyska styrkorna skulle dras tillbaka från frontavsnittet, men hans order följdes inte och Dietl satt fast vid Bjørnfjell på Bjørnfjells station.
Ambassadör Arvid Richter reser från Berlin till för att delta i diskussionerna i regeringen. Han var övertygad om att tyskarna skulle låta Sverige gå samma öde till mötes som Danmark och Norge och Norge om de inte tillät Wehrmacht att transportera förnödenheter - och förstärkningar till Narvik. Richter var helt på det klara med att var Hitler och hans krigsmaskin som skulle gå segrande ur detta krig detta krig och det hade varit i Sveriges intresse att ha varit på att ha varit på "försörjningssidan" från dag ett, när Europa skulle omdefinieras enligt Hitlers plan. Richter menade också att utrikespolitiken utrikespolitiken måste vändas till Tysklands fördel och bort från och bort från Storbritannien och dess allierade.
Efter de nya utredningarna uppfattade Richter och regeringen det som ett ultimatum. Tyskarna måste få skicka personal och utrustning genom Sverige, annars skulle det bli skulle det bli en invasion. Christian Günther, den mycket tyskvänlige utrikesministern, menade att att ambassadören hade helt rätt och att den svenska regeringen inte hade inte hade något val. Försvarschefen Olof Gerhard Thörnell och justitieminister Karl Gustaf Westman var helt överens med Günther. Alla dessa hade var klart högerorienterade, medan delar av koalitionsregeringen var klart socialdemokratiska. Socialdemokraterna var betydligt mer skeptiska till den tyska järnvägstrafiken. Minister för sociala frågor Gustav Möller, finansminister Ernst Johannes Wigforss och försvarsminister Per Edvin Försvarsminister Per Edvin Sköld, var alla säkra på att de måste försöka förhindra att förhindra att tågen användes i Wehrmachts tjänst. Många av ledamöterna i riksdagen stödde också denna uppfattning, men ingen av dem hördes. Per Albin Hanssons regering tillmötesgick de tyska kraven av ren rädsla för en invasion.
Kampeni Norge pågick från den 9 april till den 10 juni 1940. på Narvikfronten narvikfronten var situationen hela tiden prekär för general Dietl och hans bergskämpar. De fick enorma mängder förnödenheter och förstärkningar, men ändå såg det mörkt ut i början av juni. I slutet av i slutet av maj hade de allierades ledning beslutat att de beslöt att dra tillbaka sina soldater från Narvikfronten för att förstärka sina styrkor i kampen mot de framryckande tyska styrkorna i Nederländerna Nederländerna och Frankrike. Britterna var rädda för att Hitler skulle hitler skulle inleda en invasion av de brittiska öarna och sedan britterna hade brist på soldater. För de norska soldaterna vid fronten och för den norska kungen och regeringen var det ett hårt slag, de segern vid Narvik var bara timmar bort när all hjälp från de bort när all hjälp från de allierade försvann. Tyskarna vann slaget slaget och kunde återockupera Narvik, Ofotenlinjen och områdena norrut till Kirkenes.
Under denna period skickade de tyska militära myndigheterna enorma mängder soldater och utrustning genom Sverige. Totalt transporterades 292 sjuksköterskor och läkare transporterades. 400 ton förnödenheter samt många tyska specialister inom kommunikation och underrättelsetjänst. Den 18 april transporterades också över 600 tyska sjömän sjömän från de sjunkna fartygen i Narvik söderut till Tyskland. Norge var ännu inte ockuperat och det fanns ingen sammanhängande järnväg i Norge från Narvik och söderut existerade. Under samma period, tyskarna tyskarna också 2.500 tyska soldater från Norge söderut till Tyskland. Dessa var både sårade och friska marinsoldater som inte längre inte längre behövdes för att strida, eller hade ett fartyg att vara på. Många av dem hade varit på handelsfartyg, ubåtar, örlogsfartyg och dessutom en del flygpersonal.
Tågtransporterna blev kända för den norska regeringen, som till en början reagerade med misstro. Brittiska och norska regeringar regeringar reagerade med starka protester. Den svenska regeringen var tystinget svar gavs på protesterna. Protesterna gick ut på att alla tyska soldater och män i värnpliktsåldern skulle interneras interneras om de kommer till Sverige. Detta var i enlighet med enligt internationell rätt. Den svenska regeringen ignorerade internationell lag och behandlade tyskar annorlunda än andra nationer, särskilt Norge.
Norge norge vände sig också till den svenska regeringen och bad om om att vapen och utrustning skulle levereras till de stridande behövdes. Svaret blev ett rungande nej! Svenskarna svarade att de redan hade gett bort så mycket till Finland att de inte hade att de inte hade haft något över till sitt "broderfolk" som nu var var under attack. Svenskarna hade ingen önskan att hjälpa norrmännen i striden, eftersom tyskarna skulle ha reagerat och svenskarna skulle ha hamnat i knipa. Samtidigt var det förbjudet för svenska unga män att att resa till Norge för att strida, något som inte infördes under vinterkriget i Finland.
Alla protester från den norska regeringen regering gjorde avvisades blankt. De svenska myndigheterna ansåg att transporten var av liten betydelse och inte på något sätt påverkade påverkade tyskarnas förmåga att föra krig. Detta är naturligtvis inte fallet. Allt som transporterades genom Sverige kom i förseglade förseglade containrar som svenskarna inte fick öppna. Det var inte bara proviant, utan även vapen, sprängämnen, radioutrustning etc. som användes direkt användes i krigföringen. I gengäld fick tyskarna transportera sina sårade och skadade sårade och skadade. De norska myndigheterna såg med misstro på vad som pågick. Ingen hade väl trott att de svenska myndigheterna skulle vara så villiga att transportera soldater och transportera soldater och förnödenheter till fronten i Narvik så att så att tyskarna skulle kunna besegra de norska och allierade styrkorna. Även norska flyktingar i Sverige förskräcktes av det "tyska tåget". Tågen var på intet sätt hemliga längre, även om pressen inte fick skriva inte fick skriva om dem. De tyska tyska soldaterna blev gradvis "varmare i skjortan" och när tågen stannade på stationerna var de öppet ute på perrongerna och rökte och röka och prata med svenska civila.
En person som reagerade på detta var det svenska sändebudet i Berlin, Erland von Plomgren, som Plomgren, som besökte en sådan transport i Stettin innan den avfärd mot Sverige. Han kunde konstatera att soldaterna inte var sjuksköterskor eller annan sjukvårdspersonal, utan starka och stora soldater soldater. De hade skidutrustning och annan militär utrustning med sig. I dagar mellan den 18 april och den 6 juni 1940 fick 491 tyskar tyskar visum i Sverige. Alla transporterades till Narviksfronten. Under samma period var Dietls totala styrka cirka 1.900 man dietls styrka var under samma period cirka 1 900 man, så en ökning med 26 procent är klart av betydelse. Staffan Thorsell skriver i sin bok Mein Lieber Reichskanzler Thorsell skriver att de soldater som transporterades genom Sverige var kulspruteskyttar, granatkastare, pansarbandvagnar och underrättelsesoldater. På tågen fanns även svenska svenska medföljande officerare med svenska soldater. En del av fönstren på tågen tågen målades över i ett försök att dölja vad tågen vad tågen innehöll. "Alla" var naturligtvis medvetna om vad som som transporterades.
Många av soldaterna som fördes ut från fronten på Narvikbergen Narvikbergen var svårt skadade och ett inte obetydligt antal togs in i hemlighet till det svenska militärsjukhuset i Långträsk i norra Långträsk i Norrbotten. Svenskarna hjälpte de tyska styrkorna vid Narvik även på andra sätt. Varje dag besökte svenska soldater och officerare svenska soldater och officerare besökte varje dag gränsstationen i Bjørnfjell så att de tyska officerarna kunde hålla telefonförbindelsen med den tyska legationen i Stockholm igång. Tyska officerare gavs också möjlighet att korsa gränsen för att kontakta kontakta sina överordnade och hålla dem informerade om situationen vid fronten fronten. Svenska experter hjälpte också till att återställa strömförsörjningen strömförsörjningen till fältsjukhuset i Bjørnfjell så att det skulle få ljus och värme ljus och värme.
Det bör också tilläggas att en del norska norska soldater också fick medicinsk hjälp i Sverige, på ett sjukhus i I Kiruna, när de skadades vid Gamle Bjørnfjell station den 16. april.
Den 10 maj anfaller Hitler Nederländerna och Frankrike. anfallet var mycket framgångsrikt och de tyska pansarstyrkorna avancerade snabbt över slättlandet i norra Frankrike och Belgien. Nederländerna erövrades på några timmar och Luxemburg luxemburg var det knappt någon som förstod att tyskarna var på väg att bryta igenom. Fransmännen var inte förberedda på att de tyska pansarstyrkorna skulle bryta igenom de täta täta skogarna i Ardennerna. General Erich von Mansteins plan fungerade och efter att ha korsat Meuse-floden gick de tyska styrkorna genom norra Frankrike och mot Kanalkusten. De brittiska och franska styrkorna pressades tillbaka till städerna Dunkerque och Calais. I Calais offrades de brittiska styrkorna och besegrade efter några dagar, medan britterna vid Dunkerque lyckades evakuera 329.000 soldater. Belgien och Nederländerna kapitulerade. Detta ledde till att engelsmännen och fransmännen ville ta hem sina soldater hem från Narvik den 25 maj, och tillsammans med de polska polska bergssoldaterna evakuerades alla de allierade soldaterna från Norge. Vägen var nu öppen för Dietl i Narvik och staden återtogs efter några dagar. Norge kapitulerade och den norska norska kungen och regeringen reste till England.
Inom åtta månader hade Tyskland besegrat Polen, Norgedanmark, Frankrike, Belgien, Nederländerna och Luxemburg. Dessutom var Tyskland och Ryssland var allierade, Finland hade inget att säga i det här läget säga i det här läget. Sverige var det enda neutrala landet land i norr med tyskar på alla sidor.
När de norska norska styrkorna lade ner vapnen den 10 juni var de tyska tyska myndigheterna snabbt till den svenska regeringen att det nu fanns ett stort behov av att svenska regeringen att det nu fanns ett stort behov av att öka att öka transporterna av tyska soldater och utrustning. Tyskarna ansåg att det nu inte längre fanns några moraliska hinder för att svenskarna skulle tillåta ökade tyska transporter. Att vägra skulle skulle betraktas som "en mycket ovänlig handling", vilket på diplomatspråk betyder betyder "kris" i relationen mellan de båda länderna. Vi ser samma språk används idag av Ryssland, om ett land ett land agerar mot deras önskemål.
Hästskotrafik.
Transporterna genom Sverige och in i in i Norge ökade. Detta gällde särskilt den s.k. hästskotrafiken. Tyska tåg tåg gick från söder upp till Trøndelag in i Sverige, norrut och in till Narvik. Vägarna norrut från Trøndelag till Nordland var dåliga och det mest effektiva sättet var att köraköra tåg genom Sverige. Det var mycket trafik på järnvägsnätet där endast tyskar transporterades. Den svenska regeringen hävdade att dessa transporter inte var av militärt viktig karaktärmen detta är inte sant. Soldater och förnödenheter till Narvik var förvisso av viktig militär karaktär.
Kraven från den tyska sidan ökade dagligen och eftersom den norska norska regeringen hade rest från Norge och beslutat att att styra landet som en exilregering. Det är tydligt att att den svenska regeringen inte kände ett särskilt starkt ansvar för att upprätthålla upprätthålla sin neutralitet gentemot Norge när den norska regeringen hade rest. Den norska statsförvaltningen förhandlade nu med tyskarna i Norge i Norge. Det norska förvaltningsrådet skulle förhandla med rikskommissarie Joseph Terboven om det civila styret av landet. Dessa förhandlingar bröt samman bröt samman den 25 september.
Svenskarna kände sig ensamma och måste uppenbarligen ha ha tänkt att de var tvungna att göra vad som helst för att för att hålla sig utanför kriget.
Den 18 juni sammankallade Per Hansson sina ministrar för att diskutera nya och ännu starkare krav från ännu hårdare krav från tyskarna på att få använda de svenska järnvägarna. Justitieministern Karl Gustav Westman förklarade för sina ministerkollegor den juridiska sidan av av att låta den tyska försvarsmakten transportera sina soldater och sin utrustning genom Sverige, som hävdade sin neutralitet. Slutsatsen blev att att det var helt lagligt att låta Hitlers Wehrmacht transportera transportera vad de ville på svenska järnvägar, trots att det det underlättade ockupationen av Norge avsevärt för tyskarna. De svenska svenska och tyska regeringarna ingick ett transitavtal med tysk militär materiel och personal. Därmed var den svenska neutralitetslinjen borta. Per Albin Hanssons regering hade valt sida i kriget, även om trots att de hävdade att deras agerande och avtal var inom ramen för neutralitetens regler.
Den 8 juli var uppgörelsen klar. Tyskarna skulle tillåtas att skicka ett tåg per dag från Kornsjø nära Halden till Trelleborg Trelleborg i södra Sverige och ett tåg i retur samma dag samma dag. Ett tåg en gång i veckan från Narvik till Trelleborg. Det var soldater som skulle på permission eller skadade besättningar. Antalet soldater fick inte överstiga 500 per tåg. Med andra ord skulle samma antal soldater transporteras in i Norge som ut ur Norge. Ingen av parterna tog denna begränsning på allvar och ingen hade riktigt kontroll över den. Sammantaget kan man säga att antalet soldater som reste till Norge var mycket högre än antalet som transporterades ut. Tyskarna hävdade att många tyska soldater transporterades med båt mellan Norge och Danmark Norge och Danmark och att det därför fanns felaktigheter i bokföringen. Avtalet godkändes av Sveriges riksdag och genomfördes omedelbart omedelbart - tyskarna hade bråttom.
Per Albin var medveten om att att ett sådant avtal var ett brott mot neutraliteten. Den 12 april hade han sagt:
"Det är inte förenligt med strikt neutralitet att tillåta krigförande parter att utnyttja svenskt territorium för sina affärer. Dessbätre är inte några anspråk i sådan avseende blivit ställda på oss. Skulle sådana anspråk göras, måste de avvisas." På tidigt var han tydlig med att tyskarna inte skulle få att tyskarna inte skulle få använda svenskt territorium, men verkligheten verkligheten kom nog ikapp honom och han ville inte motsätta sig de tyska kraven av rädsla för en invasion.
De krav som ställdes av de svenska myndigheterna var bland annat att soldaternas vapen måste transporteras i transporteras i egna vagnar. Många av transporterna skedde nattetid för att inte störa dagtrafiken med de reguljära svenska tågen. Försök gjordes att kamouflera tågen genom att måla över fönstren, men men det hjälpte inte mycket när de tyska soldaterna hängde ut genom fönstren fönstren och vinkade till de nyfikna svenskarna längs järnvägslinjerna.
Den svenska svenska pressen skrev inte mycket om denna trafik, som kom att kallas "Permittenttrafiken", eftersom den främst var avsedd att transportera tyska soldater till och från Norge och Tyskland på permission. För svenskarna del var den här affären inte mycket att skryta med. De fick betalades för varje tåg som färdades på deras järnvägar men tyskarna hade stora befogenheter att tolka reglerna. Extra tåg behövdes ofta, vilket svenskarna knappast kunde motsätta sig motsätta sig. Dessutom fanns det ingen tidsram för avtalet, det gällde det löpte bara tills det sades upp av någon av parterna. I det avseendet satt svenskarna i en dålig sits.
Den person talesman för tyskarna i regeringen var utrikesminister Christian Günther. Tyskarna kontaktade honom ofta direkt och fick tillstånd att skicka att skicka extratåg genom Sverige, utan att resten av regeringen regeringen visste något om det. Även om tyskarna för det mesta gjorde som de ville, var de inte helt nöjda med svenskarna med svenskarna. De tyckte att det fanns för många restriktioner på transporterna, men de ville inte provocera svenskarna genom att ställa ställa ytterligare krav.
Sommaren 1940 kom det starka protester från Norge och flera av de allierade länderna. Per Albin höll ett tal i Ludvika där han tog upp varför varför hans regering tillät tyskarna att transportera soldater och utrustning genom Sverige till Norge. Han menade att nu när kriget i Norge var över Kriget i Norge var över betydde det ingenting att tyskarna fick använda järnvägen. Dessutom hade de flesta länder i Europa redan erövrats av erövrats av tyskarna och han menade att Sverige inte borde stå vara nästa. Protesterna från Norge var att svenskarna bryter mot artikel 2 i 1907 års Haagkonvention, som reglerar de krigförande krigförande parters möjlighet att transportera soldater och materiel genom neutrala länder neutrala länder. De menade att svenskarna hjälpte tyskarna och nazisterna nazisterna att kämpa mot de allierade och de demokratiska länderna länder i Europa. Den norska regeringen ansåg att Per Albins regering hjälpte tyskarna att hålla ett järngrepp om den norska befolkningen. Även britterna protesterade högljutt.
Svenskarna svarade på protesterna genom att hänvisade till att Haagkonventionen inte var så tydlig på just denna punkt på just den här punkten och att man hoppades att Och att de hoppades att Norge och de allierade skulle inse det svåra i att omringade av tyskar och tyskvänliga krafter på alla sidor. Statsminister Hansson höll också ett tal till svenska folket den 28 juli 1940, där han förklarade varför man lät tyska tåg tåg att passera genom landet.
Under hösten 1940 ökade behovet av tyska försvarsmakten att transportera fler soldater och mer materiel mer materiel och ett nytt avtal förhandlades fram som fördubblades antalet tåg. Den svenska regeringen gick så småningom med på så småningom att även vapen och tung utrustning skulle kunna transporteras på svenska järnvägsspår. Alla parter var fullt medvetna om att detta var tydliga brott mot neutraliteten, men vilka möjligheter hade Per Albins Per Albins regering att vägra?
Ur tysk synvinkel var det mycket mer effektivt att transportera soldater och utrustning den korta sjövägen från Tyskland, eller det ockuperade Danmark, till Sverige, än över Skagerrak, där allierade ubåtar och flygplan kunde attackera angripa fartygstrafiken.
Den ständigt ökande trafiken skapade missnöje och oro hos den svenska befolkningen. Många svenskar var oroliga för att kriget hade kommit närmare och vad detta skulle innebära för svenskarna på lång sikt. Hur skulle det bli när kriget var över - skulle vara bra för svenskarna? Det skulle bli ännu värre om Sverige blev ett bombmål för de allierade, eftersom de släppte igenom tyska tåg med krigsmateriel genom landet.  Inte alla svenskar var alla svenskar var inte lika negativt inställda till de tyska trupptransporterna. Många ställde sig längs järnvägsspåren och visade sin sympati och sitt stöd. Blommor, choklad och frukt delades ut till de resande tyska soldaterna i uniform. Tidningen Arbetets redaktör Allan Vougt tyckte att att svenskarna bara ska vara glada över transporten, som trots allt som trots allt hjälpte Hitler att skapa ett bättre Europa. Detta var inte en ovanlig tanke bland många svenskar.
Norska och brittiska protester fortsatte att anlända till Stockholm. Från norsk sida oroade sig för vad denna transport kunde betyda för framtiden för framtiden mellan Sverige och Norge. Britterna och amerikanerna protesterade eftersom de ansåg att detta var ett brott mot Sveriges neutralitet sveriges neutralitet och att transporten direkt hjälpte Tysklands krigsansträngningar.
Så småningom blev tågtransporterna mer öppna. I Østfold stod norrmännen och tittade på tåg med tyska soldater och material som som kom och gick över gränsen. Detta skapade en enorm bitterhet bland norrmännen som kände sig förrådda av sina svenska bröder.
I perioden från sommaren 1940 till sommarensommaren 1941 gick totalt mellan 1 000 och 1.000 till 1.500 tågsätt genom Sverige med cirka 686.000 soldater till och från till och från Norge via den svenska järnvägen. Sommaren 1941 anföll Tyskland Tyskland Sovjetunionen och öppnade en ny front österut. Detta skulle stor betydelse för de tyska transporterna genom Sverige genom Sverige. Enorma mängder soldater och materiel skulle transporteras materiel till Nordfronten på Nordkalotten och till fronten längs den sovjetisk-finska gränsen.
För första gången transporterades tyska stridsdivisioner, som svenskarna insåg var stridande soldater, transporterades genom Sverige var i i oktober 1940. Den 4 oktober transporterades Waffen-SS-divisionen 9. Totenkopf-Standarte 9, som hade satts upp i Tyskland och skickades med tåg till Stettin. Härifrån skulle de till Luleå med fartyget Isar, för att där, innan de sattes ombord lastades på svenska järnvägsvagnar och skickades till Narvik. De hade 65 järnvägsvagnar med vapen, artilleri, ammunition och annan avdelningsutrustning. De svenska inspektörerna reagerade på att att det var en fullt utrustad stridsenhet, vilket var ett brott mot neutraliteten. Svenskarna höll därför med tyskarna om att soldaterna var "permittenter"och att vapnen måste transporteras i separata vagnar. Denna avdelning stred tillsammans med Engelbrechtdivisionen i Finland och blev till stor del utplånades i striderna mot Röda armén.
Tyskarnas ständiga behov av behov av transporter utökades. I slutet av mars 1941efter att brittiska och norska kommandosoldater hade attackerat fyra fiskebyar i lofoten, beslöt Hitler att stora artilleristyrkor skulle överföras till Norge till Norge för att försvara kusten. Som en del av detta del av detta skickades ett batteri med järnvägskanoner genom Sverige och till Narvik. Detta batteri flyttades senare runt i Norge och hamnade i Askim mot slutet av kriget som en del avsom en del av försvaret av Oslofjorden.
Midsommarkrisen och omlokaliseringen av 163:e infanteridivisionen från Norge till Finland.
Klockan 8.30 på morgonen den 23. juni 1941 inleddes de tysk-svenska förhandlingarna i Stockholm om att tillåta en tysk division att transporteras genom Sverige Sverige. Om detta kan kallas verkliga förhandlingar är tveksamt. Två tyska sändebud, prinsen av Wied och minister Karl Schnurre, träffade på svenska utrikesdepartementet kl. 7.00 utrikesminister Christian Günther. De båda sändebuden presenterade en lista med krav till den svenska regeringen. Bland annat krävde de att transportera en avdelning - 163:e infanteridivisionen - från Norge genom Sverige till Finland. Därutöver fanns flera andra krav - ett av dem var att bygga en stridsbränsledepå för drivmedel i norra Sverige. Utrikesministern frågade sändebuden vad som skulle hända vad som skulle hända om Sverige inte gick med på transporten och och de många kraven. Som svar fick han att "det inte bara skulle betraktas som en ovänlig handling utan utan som något mycket allvarligare". Huruvida detta faktiskt var ett hot om om en invasion eller inte, vet vi inte, men Günther gick direkt till kung Gustav V - och inte till inte till hans statsminister Per Albin Hansson - och lade fram de tyska kraven krav. Klockan 10.30 skickades bud efter Hansson som skulle mötas på slottet. På slottet meddelade Gustav V att att han skulle abdikera om den svenska regeringen inte gick med på de tyska kraven till de tyska kraven. Det har länge diskuterats om kungen verkligen hotade att avgå eller om han bara antydde
detta. Premiärministern och utrikesministern förstod att om de inte gav klartecken till att 163:e infanteridivisionen skulle kunna transporteras genom Sverige i svenska järnvägsvagnar, skulle han avgå. Det kan ha varit något otydligt, och det var ett ganska otydligt budskap Hansson och Günther framförde till resten av den svenska regeringen.
Det blev en hetsig diskussion i regeringen. Den ena sidan sida ville ta ställning för tyskarna. Sverige måste undvika att undvika att hamna på samma sida som Sovjetunionen och England England, samtidigt som Tyskland och Finland blev deras fiender. Den andra sidan sidan menade att Sverige nu förrådde sina bröder i Norge och att detta Norge och att detta skulle få långvariga konsekvenser efter kriget. Günther hävdade att Tyskland nu var segerrikt på alla fronter och att det bara var en tidsfråga innan hela Europa var under Hitlers var under Hitlers kontroll och att det skulle se mycket illa ut för Sverige för Sverige, om man inte hade valt rätt sida. Många svenskar var också starkt antikommunistiska, och att stödja Tyskland skulle vara ett stöd för kampen mot kommunismen.
I förhandlingarna som följde var det inte bara transporten av Engelbrechtdivisionen Engelbrecht-divisionen på bordet. Tyskarna ville ha tillgång till till det svenska telenätet och att luftrummet skulle kunna användas av deras flygplan för eventuella nödlandningar och mellanlandningar. De ville också ville också att svenskarna skulle minera sin skärgård så att sovjetiska ubåtar sovjetiska ubåtar inte skulle kunna smyga sig ut ur Östersjön. I gengäld skulle Sverige få köpa kol och krigsmateriel från Tyskland. Svenskarna var i full färd med att bygga upp sitt försvar hade fått löfte om att få köpa tyska stridsflygplan av typen Messerchmitt 110, samt ammunition, pansarfordon och artilleri. Den svenske försvarsstabschefen Per Edvin Sköld motsatte sig tillståndet och menade att ansåg att Sverige inte kunde gå med på den tyska sidan i i kriget på detta sätt. Risken för en tysk invasion var fanns, men regeringen var tvungen att ta den risken. Han ansåg att Sverige inte frivilligt skulle gå med på den tysk-finska-finska sidan i kriget.
Bild 10a: Tyska styrkor under attack sommaren 1941.
Inom den svenska regeringen fanns en en mycket stark opinionsbildare i finansminister Ernst Wigforss, en av de mest inflytelserika politiska personerna i Sverige under 1900-talet.
Wigforss hade en fundamentalt annorlunda syn på det politiska läget än utrikesminister Christian Günther. Det är viktigt att förstå att Wigforss inte bara var en en politisk strateg, utan också en intellektuell auktoritet, respekterad långt respekterad långt över partigränserna - även i borgerliga kretsar där hans socialistiska visioner visioner ofta möttes med skepticism och oro. Född i Halmstad Halmstad 1881, hade han en enastående akademisk bakgrund: han doktorerade på en avhandling om dialekterna i södra Halland Halland och blev senare universitetslektor i nordiska språk. Vid sidan av sin vid sidan av sitt akademiska arbete engagerade han sig alltmer i samhällsfrågor, framför allt inom ekonomi och politik. Redan 1925 hade Wigforss tillträtt wigforss redan 1925 för första gången tillträtt som finansminister, och under de följande decennierna decennierna som följde skulle han i hög grad personifiera denna roll i i svensk politik. När Wigforss fick ordet i diskussionen diskussionen underminerades Günthers argument snabbt. Wigforss var tydlig: i i en global konflikt måste man ta ställning, och konsekvenserna av att och konsekvenserna av att säga ja till Tysklands krav var odiskutabla. Det skulle sverige skulle reduceras till ett ljudrike under nazityskland - en bricka i Hitlers krigföring mot Sovjetunionen. Om Sverige ville bevara sitt demokratiska statsskick och sin neutralitet fanns det kunde bara ett svar ges till Berlin - ett klart och tydligt klart och otvetydigt nej.
Per Albin Hansson stödde kungen och Güntherförutom högern i riksdagen. Tyskarna fick vad de ville ha. Resultatet blev att Engelbrechtdivisionen fick resa genom landet genom landet, men att detta skulle vara en engångsföreteelse. Kungen var nöjd eftersom han uppenbarligen hade lagt ner mycket arbete på för att få detta att hända - som han själv uttryckte det, om än i mer eller mindre hemliga möten. Det formella svaret från myndigheterna myndigheterna kom den 25 juni och de nästan 15 000 soldaterna i soldater i divisionen beredda att gå ombord på NSB:s tåg i Oslo ombord på NSB:s tåg i Oslo. Dessutom skulle all deras utrustning också transporteras - en tydlig skillnad från hästskotrafiken där det inte var tillåtet att transportera utrustning.
Totalt fanns det 104 extratåg med 280 personvagnar och 2.000 lastbilar som skulle pressas in i den snäva klämmas in i NSB:s och Svenska Järnvägarnas snäva tidtabell Svenska Järnvägar (SJ) inom loppet av några dagar. Transporten tog två veckor, och det gick inte lugnt till. Vid flera tillfällen tillfällen stannade tåget med divisionschefen Erwin Engelbrecht på svenska järnvägsstationer och höll hedersparader med hornmusik, tal och "Sieg Heil" som ljöd över perrongerna, innan över perrongerna, innan tåget tuffade vidare mot fronten. Hela operationen fick namnet Milchstrasse (Vintergatan) och blev en lukrativ affär för de för de svenska myndigheterna. Tyskarna betalade två miljoner svenska kronor för hyra av utrustning och tillstånd att köra genom landet. Före godkännandet av transporten av 163:e infanteridivisionen hade hade de svenska järnvägsmyndigheterna redan gett Wehrmacht tillstånd att köra 1 500 extratåg extra tåg genom landet från Trelleborg, Helsingborg och Luleå till Haparanda under de sista tio dagarna i juni. Hela affären skulle naturligtvis naturligtvis få ett politiskt efterspel i den svenska riksdagen, då många ansåg att detta var ett avsteg från neutralitetslinjen. Det har också använts som bevis för att Gustav V var en stark nazistsympatisör, liksom stora delar av den av den svenska överklassen.
Den 25 juni kl. 22.56 kom det första tåget över gränsen från Norge till Sverige. Sträckan de följde var Oslo - Charlottenberg - Laxå - Krylbo och Långsele innan de rullade över den finska gränsen och nådde sin destination i Haparanda i Botenviken.
De tyska officerarna skrev i sina rapporter att svenskarna längs järnvägslinjerna och på stationerna stationerna verkade välkomnande och glada. Choklad, frukt och andra godsaker delades ut till de tyska soldaterna.
Transporten var kontroversiell och svenskar och tyskar var oroliga för eventuella sabotage. Brittiska och norska agenter kunde spränga både järnvägsspår och tåg för att störa trafiken. Den svenska säkerhetspolisen, Säpo, var ständigt ständigt på utkik efter agenter. Det var inte många aktioner mot järnvägstrafiken. En av de större förstörelserna, som det inte är säkert att det var ett sabotage, inträffade den 19 juli 1941.
Explosionen vid Krylbo Krylbo station 1941, de s.k. "Krybosmällen"
Tidigt på morgonen tidigt på morgonen den 19 juli 1941, kl 05:20, inträffade en kraftig kraftig explosion vid Krylbo järnvägsstation i Sverige. Det var ett tyskt godståg, lastat med ammunition och på väg till Torneå på väg till Torneå i Finland, exploderade när det stod stilla på stationen. Händelsen började med en brand i några av godsvagnarna och ledde till omfattande omfattande förstörelse. Lyckligtvis dödades ingen, men 24 personer skadades. Detta berodde till stor del på att en lokförare hade lyckats dra bort de brinnande vagnarna från stationsområdet innan explosionen innan explosionen inträffade. Explosionen orsakade krossade fönster i hela närområdet och lämnade flera kratrar efter sig, varav den största mättes till cirka 2,5 meter djup och 10 meter bred.
Efter olyckan leddes saneringsarbetet av en officer officer från Dalregementet, Bror von Vegesack, som senare skulle bli blev regementschef på 1960-talet. Arbetet bestod bland annat av att säkra och ta bort oexploderad ammunition, som först dumpades först dumpades från en järnvägsbro över Dalälven Dalälven. Senare transporterades ammunitionen till Bysjön, cirka 20 kilometer kilometer öster om Krylbo. Delar av godståget och explosivt material hittades senare hittades senare flera kilometer från stationen.
Orsaken till explosionen har aldrig slutgiltigt kunnat fastställas. Det har förekommit spekulationer om att det skulle kunna röra sig om ett brittiskt sabotage, möjligen utfört av agenter från Special Operations Executive (SOE), en brittisk underrättelseorganisation. SOE ska ha haft en operativ enhet i Sverige, som ska ha letts av militärattachén ledd av militärattachén Malcolm Munthe. Han utvisades från Sverige dagen efter explosionen. Det finns dock inga konkreta bevis för att att sabotageteorin är korrekt.
De flesta utredningar, både den som gjordes 1941 och 1941 och senare utredningar, kommer fram till att det troligen var en olycka en olycka. En möjlig förklaring är överhettning i ett hjullager eller gnistor från inbromsning, som kan ha antänt krutsäckarna i tåget tåget. Den fullständiga rapporten efter explosionen offentliggjordes först 2011 2011, hela 70 år efter händelsen.
Några veckor efter att engelbrechtdivisionen hade passerat genom Sverige ville tyskarna ha ville ha tillstånd att transportera ännu fler stridsdivisioner genom landet. När albin och regeringen sa ett bestämt nej. Det yttre trycket började öka. Läget hade förändrats. England och Sovjetunionen, och sedan även Norge, var nu allierade. Andra transporter transporterna var beviljade, det var stridsenheterna som skapade problem. En transport transport som fortsatte oavbrutet var den tyska sjötrafiken mellan Mellan Tyskland och Finland, där de tyska fartygen hissade handelsflagg fartyg, eskorterade av den svenska flottan. Ryssarna var pressade på östfronten östfronten och britterna kunde inte nå svenskt sjöterritorium, så var denna transport ganska säker för tyskarna.
Christian Günther kunde lugna sina tyska vänner med att om ryssarna skulle komma till attackera de tyska fartygen, skulle den svenska regeringen betrakta som ett direkt angrepp på Sverige. Trupptransportfartygen ökade i antal i antal och många hundra tyska fartyg måste eskorteras av svenskarna svenskarna. Detta var en stor börda för den svenska flottan. Den svenska handelsflottan transporterade också stora mängder olja och varor för tyskarnas räkning.
Under hela kriget kom luftrummet över Sverige att alltmer domineras av tyska flygplan som flög över Norden. Stora tyska försörjningsbaser byggdes upp i Luleå. Det så kallade Umschlager der deutshen Wehrmacht var en enorm förrådsdepå som innehöll tusentals ton hö och halm till hästarna vid fronten samt hästar vid fronten, samt allt soldaterna behövde äta. Depån hade sin egen tyska depåchef, Walther Zindel, som skötte allt han skötte allt. Han hade sin egen personal och alla bar tyska uniformer. För transporterna från Luleå till Rovaniemi använde man sig av över 30 tyska Fordlastbilar. Det var en jämn ström av förnödenheter förnödenheter till Finland och lagret fylldes ständigt på med tåg och med tåg och fartyg från Tyskland. Lagret var av avgörande för tyskarnas krigsansträngningar i Finland. Ett säkert flöde av förnödenheter under hela året upprätthöll deras förmåga att strida. Detta förändrades när Lapplands armé tvingades dra sig tillbaka hösten 1944, då Finland bytte sida i kriget.
Amerikansk bas i Luleå.
Samtidigt som tyskarna drog sig tillbaka från Finland etablerade finland etablerade amerikanerna en flygbas i Luleå. Efter ett möte mellan Per Per Albin Hansson och Norges utrikesminister Trygve Lie träffades en överenskommelse om att träffades en överenskommelse om att amerikanerna skulle använda flygplatsen i Luleå för att flyga in förnödenheter till Nordnorge-Norge. Vid det här laget var det uppenbart för svenskarna att Tyskland skulle förlora kriget och det var bråttom att "komma "hamna på rätt sida" av de stridande parterna. Detta innebar inte innebar inte att den svenska regeringen helt bröt med tyskarnamen att samarbetet tonades ned och att samarbetet med de allierade blev allierade blev betydligt viktigare.
I Luleå kom amerikanska fraktflygplan lastflygplan som flög in förnödenheter och norska polistrupper till Finnmark. Under ledning av norsk-amerikanen Bernt Balchen under ledning av norsk-amerikanen Bernt Balchen på F21:s flygbas i Luleå. De transporterade också transporterade också i hemlighet resterna av en tysk V-2 raket som föll i Sverige, till England. Denna denna bas var i drift ända fram till krigsslutet.
Tågtransporten genom Sverige pågick fram till den 9 september 1944, efter att finnarna hade bytt sida och slutit fred med med Stalin. Vid denna tidpunkt var behovet av att transportera soldater genom landet soldater genom landet och till Finland, men detta skulle troligen troligen ha skett med soldater från norr som var på väg reträtt till Tyskland under hösten 1944 och våren 1945. Men vid denna tidpunkt fann de svenska myndigheterna det troligen förnuftigt att inte längre stödja Hitlers soldater.
Den tyska tågtrafiken är kanske det svåraste fallet för den svenska regeringen under andra världskriget. Det var ett tydligt brott mot neutralitetsreglerna. Det är också också den fråga som fick mest kritik från Norge och de allierade norge och de allierade under första halvan av kriget.

Tyska soldater som flyttade ombord på tågen under sin permission och reste med tåg genom Sverige.

De tyska fallskärmsjägare som var utplacerade vid Narvik vid Narvik var helt beroende av ytterligare förnödenheter järnvägen i Sverige. Flygplanen som transporterade soldater och förnödenheter kunde skjutas ner och de hade relativt liten kapacitet.

En svensk inspektör i Luleå kontrollerar lasten som ska till Narvik.

Tyskt tåg fullastat med soldater med soldater och utrustning vid Storliens station i maj 1940.

Intermittent trafik.

Foto 5B: General Eduard Dietl när han skakar hand med andra tyska militära ledare vid Katterat-stationen längs Ofoten-järnvägen. Man tror att fotografiet fotografiet togs strax efter att de allierade styrkorna lämnade Narvik i de allierade lämnade Narvik i juni 1940, en händelse som ledde till att Hitler hitler att återta sin kontroll över den strategiskt viktiga strategiskt viktiga järnvägsförbindelsen till Sverige.

General Eduard Dietl var helt beroende av leveranser via järnvägen för att kunna hålla fronten vid Bjørnfjell.

Ett tåg med tunga tyska haubitsar susar genom Østfold på väg till de tyska divisionerna i Norge.

Tyska järnvägskanoner som drivs genom Sverige och hela vägen norrut till Narvik i mars 1941.

General Engelbrecht och general Mannerheim i Karelen sommaren 1941 (SA-KUVA)

Karta över Skandinavien och striderna längs den finska gränsen.

Tyska styrkor under attack sommaren 1941.

General Hans Feige på inspektionsrunda vid Sallafronten-fronten. Tyska soldater från 163:e divisionen i bakgrunden (SA-KUVA)

Tyska stridsvagnar transporteras med fartyg genom svenska vatten under striderna i Finland.

Prinsessan Sibylla Sibylla, änka efter prins Erik, besöker skadade tyska soldater som reser genom på genomresa i Sverige i november 1941. Sibylla var en tysk prinsessa prinsessa och hade starka band till Tyskland.

Brittiske agenten Malcolm Munthe.

Bilder från Krybosmällen. Det blev stor förödelse när hela tåget exploderade.

Tyska tillståndshavare i Helsingborg våren 1943.

Löjtnant Walther Zindel, platschef i Luleå.

Lagerlokalen i Luleå

Norska polistrupper lastas ombord på ett amerikanskt transportflygplan i Luleå.

Affären Psilander

sänder diplomatiska chockvågor

Sveriges vapeninköp

i Mussolinis Italien

Hösten 1939 hade kriget redan kopplat sitt järngrepp om järngrepp om Europa. Runt Sverige drar stormakterna upp sina fronter ochoch landets försvar var fortfarande svagare än vad hotbilden krävde. En oundviklig oundviklig kapplöpning mot tiden inleddes. Under en mörk decemberhimmel börjar den svenska under en mörk decemberhimmel skickade den svenska regeringen ut ett diskret men brådskande uppdrag: A hemlig kommission skulle resa till Mussolinis Italien för att köpa vapen. Uppdraget gavs till fyra män - erfarna, tysta och med havet i blodet. De skulle säkra allt som kunde skjuta, spränga och försvara: torpeder, motorer och, om tillfälle gavs, hela sig - hela örlogsfartyg. Först och främst skulle de ta hem jagare och motortorpedbåtar, men även större fartyg, kanske till och med kanske till och med kryssare, övervägdes också. Men köpet var långt ifrån oproblematiskt. I Italiens erbjudande ingick två jagare av den äldre Sella-sella-klassen, fartyg som byggdes i mitten av 1920-talet och som och som närmar sig den tekniska pensionsåldern. Men i paketet ingick också två moderna spica-3-klassens jagare, sjösatta 1934 - blixtsnabba och livsfarliga dödliga. Sverige tog en chansning. Den 21 januari 1940 skrevs kontrakten under undertecknades.
En armada i miniatyr började sin resa norrut: Fyra jagare. Fyra torpedbåtar. Hundratals järnvägsvagnar med sprängämnen, torpeder, minor, kanonammunitionkanonammunition och optik för eldledning. Över 250 miljoner kronor spenderades en enorm summa i krigstid. MAS-båtarna, små och små och snabba, transporterades över Medelhavet och hem via M/S Boreland till Göteborg i mars.
Men det slutade inte där. När våren 1940 bröt ut i det belägrade Europa tog Sverige ytterligare ett steg Sverige ytterligare ett steg. 216 flygplan köptes in: eleganta jaktplan som Fiat CR.42, de kraftfulla Reggiane Re.2000 och multirollplanen multirollplanen Caproni Ca.313 - både bomb- och spaningsflygplan. Tillsammans med flygplanen följde en ström av reservdelar, motorer och ammunition.
Allt detta gjordes i ett desperat hopp: att rusta upp innan kriget kriget kom till svensk mark. Hjulen på godstågen rullade vidare tickande som en klocka, och i mörkret visste man att det gällde att det gällde att vara beredd - eller att gå under.
Operation Patricia: resan till den italienska kusten.
För att få hem de italienska italienska stridande, passagerarfartyget Patricia hyrdes in från Svenska Lloyd. Inom några dagar förvandlades hon till en hjälpkryssareutrustad med en 12 cm kanon och kulspruta. Det civila civila fartyget förde nu örlogsflagg och gjordes redo för en känslig känslig och farlig resa genom krigszonen. 450 sjömän, besättningen på de besättningen på de fyra nya jagarna, gick ombord på Göteborg tillsammans tillsammans med Patricias permanenta besättning på 36 man. Många kom från fartyg som låg stilla i isen i Bottniska viken - jagare som HMS Sigurd, HMS Ragnar, HMS Vidar och HMS Wale. Det var mars mars, och isen låg tjock i hamnen. En halv meter av den metertjock havsis måste brytas innan Patricia kunde ta sig sin väg ut i Skagerrak. Resan gick utan incidenter och den 19. mars anlände de till hamnstaden La Spezia, mitt i det fascistiska Italien Italien.
Utbyte av flaggor och eldprov.
Den 27 mars inträffade ett symboliskt symboliskt ögonblick: de italienska flaggorna på Bettino Ricasoli, Giovanni Nicotera, Spica och Astore och den svenska örlogsflaggan hissades svenska örlogsflaggan hissades. De nya namnen blev Puke, Psilander, Romulus och Remus. De två sistnämnda var ursprungligen tänkta att vara svenska namn som Mode och Magnemen av hänsyn till de italienska myndigheterna fick de namn med latinska rötter - en diplomatisk diplomatisk gest för att underlätta samarbetet. Sedan kom testerna. Fartygen seglade i havet utanför La Spezia och genomgick fullskaliga tester tester: artilleri avfyrades, torpeder testades, rökgeneratorer bedömdes - allt skulle vara vara redo innan de gav sig av norrut. Eftersom kriget väntade inte. Planen hade varit att låta de nya fartygen segla på en provtur till Tripoli - en så kallad "shakedown cruise" godkänd av den italienska flottan. Men eftersom Skandinavien nu var en del av del av krigsskådeplatsen hade denna resa blivit för farlig. Allt kretsade nu nu om en sak: att komma hem till Sverige Sverige - snabbt, diskret och utan att hamna i klorna på någon av stormakterna någon av stormakterna.
En flotta på flykt.
Den 13 april var sjötesterna och utrustningen avslutade. Redan nästa dag, den 14 april, lättade ankaret och lämnade La Spezia. Med sig hade de två italienska mariningenjörer och sju tekniska officerare som skulle hjälpa till att för att hjälpa till att hantera eventuella mekaniska haverier längs vägen. Första anhalten var Neapel, dit de anlände kl. 12.00 den 15 april.
Anlöpet neapel förklarades vara ett officiellt örlogsbesök - en tydlig signal till signal till omvärlden att dessa fartyg nu seglar under svensk flagg svenska flaggan. För besättningarna, som hade arbetat dag och natt dag och natt innebar detta en liten andhämtningspaus: de fick gå i land de fick gå i land, som ett vanligt örlogsbesök i skuggorna. Ombord på Patricia, det ombyggda passagerarfartyget som nu som nu fungerar som logistiskt stödfartyg, lastades 30 torpeder, ammunition och stora mängder stora mängder reservdelar till jagare och torpedbåtar lastades - allt hem till ett Sverige som febrilt försökte rusta upp innan kriget kom närmare innan kriget kom närmare.
En diplomatisk balansakt.
Medan fartygen klargjordes pågick ett intensivt diplomatiskt arbete bakom kulisserna. I Rom försökte Sveriges marinattaché förhandla med de brittiska myndigheterna om om en säker passage genom Gibraltar sund och vidare till Lissabon. Samtidigt försökte den svenska samtidigt som den svenska legationen i Berlin arbetade för att säkra fri passage. Varje felbedömning kunde förvandla hela flottans resa till ett internationellt sjöfartsdrama internationellt sjöfartsdrama.
Avgång - och en farlig resa.
Tidigt på morgonen morgonen den 18 april 1940 lämnade den svenska flottstyrkan docka i Neapel. Rutten var klar: via Lissabon och upp genom Atlanten, tillbaka till ett hemland omgivet av tumult. Patricia förde kolonnen med en fart av 12 knop - ekonomiskt, men stadigt. Bakom henne följde:
• HMS Puke, under befäl av kommendörkapten Torsten Hagman Torsten Hagman - flottans högste befälhavare.
• HMS Psilander, under ledning av kapten Agne Löfgren.
• HMS Romulus, under befäl av kapten Rolf Ström.
• HMS Remus, sist i raden, med kapten Edward Hamilton.
I ett hav fyllt av ubåtar, minor och oförutsägbara allianser satte den lilla den lilla svenska flottstyrkan norrut - tungt lastad, sårbar och helt beroende av av diplomatins bräckliga linjer.
Kollisioner, kaos och krigets skuggor - den dramatiska resan mot Sverige fortsätter
Den 20 april 1940: I Medelhavets varma vatten medelhavets varma vatten är den svenska jaktskvadronen på väg hem, fortfarande fortfarande försöker fly från Europas brinnande konflikt. Ett meddelande från den brittiske marinattachén i Rom kastar plötsligt nytt ljus över plötsligt nytt ljus över resan: de brittiska myndigheterna garanterar fri passage och rekommenderar till och med genom Engelska kanalen. Där, säger de de säger, tyskarna kan ta över ansvaret när fartygen når höjden av Rotterdam. En märklig och nästan cynisk geopolitisk koreografi tar form.
Men Sverige väljer en annan väg - en väg som speglar både rädsla och försiktighet. I Stockholm informerar det svenska sjöförsvaret Tyskland via den tyska legationen: Jaktflygplan kommer att runda Irland, via Färöarna och följa den norska kusten till Göteborg. En längre, farligare och mer isolerad väg - men kanske säkrare från politisk inblandning.
Olyckan - en sammanstötning mellan allierade.
Samma dag, mitt på dagen, händer det dagen, händer det oundvikliga: HMS Puke drabbas av motorhaveri, faller ur formation och ändrar kurs - utan att meddela fartyget bakom det bakomvarande fartyget. HMS Psilander, som följer tätt efter, hinner inte reagera reagera. I låg fart seglar hon rakt in i Pukes aktern och resultatet blir dramatiskt:
Puke förlorar ett propellerskydd och vatten strömmar in i det gapande hålet.
Psilander får bucklor i fören i fören och flera nitar lossnar, vilket leder till en en mindre läcka.
Lyckligtvis håller de vattentäta skotten, och efter en och efter ett tag kan båda fartygen fortsätta - men nu på väg mot till Cartagena i Spanien för nödreparationer. De anländer dit nästa nästa dag, den 21 april.
I spanien i krigets skugga.
Cartagena, som fortfarande präglas av det blodiga inbördeskriget som som nyligen hade härjat i Spanien, välkomnar flottstyrkan. Trots skadorna skador på stadens skeppsvarv arbetar spanska arbetare snabbt och effektivt. Psilander måste dockas, medan Puke repareras utan dockning. Den svenska närvaron väcker snabbt uppmärksamhet - och hemlighetsmakeriet kring uppdraget spricker delvis. Så snart det blir känt att svensk krigsmateriel ligger i en spansk hamn, försvinnerbort en del av det diplomatiska skyddslagret. Medan besättningarna fylls på med förnödenheter sätter Patricia kurs mot Lissabon Lissabon för att ta emot det livsviktiga bränsle som väntar där. Stridsflygplanen följer efter den 26 april.
En varning från söder - och en dold föraning.
Medan arbetet pågår i Cartagena får den svenska marinattachén ett får den svenske marinattachén ett samtal från amiralen för den italienska flottan, Cavagnari. Meddelandet är kort, men laddat: "Få fartygen i gång. Det bör inte ta mer än tre veckor. Men var försiktig - låt inte tyskarna skada dem i Kielkanalen." Meningen verkar kryptisk, nästan som en varning. I efterhand har den tolkats som ett tecken på att Cavagnari visste vad som skulle komma: att Hitler planerade västoffensiven i början av maj i början av maj och att all oväntad svensk närvaro i tyskkontrollerade vatten tyskkontrollerade vatten skulle kunna få ödesdigra konsekvenser. Planen att återvända återvända via Engelska kanalen lever fortfarande - i teorin. Men världen världen står i brand. Ett avgörande telegram, skickat från Sverige, når aldrig fram till aldrig flottans chef, kommendörkapten Torsten Hagman.
Sedan händer något som kastar hela strategin överbord: Den 10. maj inleder Hitler ett fullskaligt anfall mot Nederländerna, Belgien belgien och Frankrike. Västfronten står i lågor - och med den engelska kanalen är inte längre ett farbart hav för någon neutral flotta.
I Stockholm letar man desperat efter en lösning.
Med jagare som ligger oanvända i en portugisisk hamn och bunkernivåerna sjunker, inleder den svenska marinledningen i Stockholm ett en kapplöpning mot botten. De måste få tag på bränsle - snabbt och från en källa och från en källa som inte drar in Sverige i stormakternas spel spel. Den 15 maj skickas ett lugnande besked till marinstridskrafternaett svenskt tankfartyg är på väg och beräknas vara framme inom inom fyra eller fem dagar.
Den 21 maj, efter en brådskande anländer det svenska tankfartyget M/T Castor till Lissabon efter en brådskande rekvisition. Med sig har hon 14 495 ton olja - en livlina. Hälften av den är värdefull dieselolja, precis vad stridsflygplanen behöver. Men det finns mer: Castor transporterar också över 1.000 ton färskvatten, tillräckligt för att tillräckligt för att göra hela flottan självförsörjande på vad som nu kommer att vara en osäker resa hem.
Med krig som dånar på kontinenten och allierade och axelmakterna på kollisionskurs till sjöss och i luften, står en står en liten svensk marin styrka redo. Bunkertankarna är fyllda. Besättningarna gör sig redo. Nästa steg - kanske det farligaste hittills - väntar i skuggan av Europas mörkaste dagar.
Fällan på Färöarna - när Storbritannien slog till mot den svenska flottan.
18. juni 1940. I krigskabinettet i London väcks ett förslag som skulle kasta den svenska neutraliteten in i en maritim och politisk och politisk jordbävning: fyra svenska jagare är på väg från Irland till Irland till Färöarna. Flera brittiska ministrar rekommenderar att man bordar och borda och beslagta fartygen vid ankomsten - av rädsla för att de ska hamnar i tyska händer. Utrikesministern ber om tid för att men det dröjer inte länge innan beslutet är fattat. 19. i juni diskuterar kabinettet vidare. Angari-domstolen introduceras nu - en internationell princip internationell princip som ger krigförande nationer rätt att beslagta egendom från neutrala stater från neutrala stater, om denna egendom är belägen i deras eget territorium eller ockuperade eget territorium eller ockuperade territorier. Winston Churchill, Storbritanniens premiärminister, säger säger att detta är av högsta strategiska betydelse: krigarna måste vara säkras - oavsett de politiska konsekvenserna. Ordern går till Royal Navy: Erövra fartygen - så snart som möjligt.
In i dimman - in i fällan
Tidigt på morgonen samma dag, i tät dimma och med minimal fart, navigerar de svenska de svenska stridsflygplanen och Patricia försiktigt mot Färöarna. Klockan 5.45 på morgonen "Full stop" och "Full astern" ljuder ombord på HMS Psilander - Klipporna är så nära att ångvisslan ekar tillbaka från stranden från stranden. Fartygen vänder och ligger i väntan på att dimman ska lätta dimman lättar. Under tiden har ingen på Färöarna informerats om fartygets ankomsten. Den svenske konsuln informeras först efter att en betydande summa överförs till hans namn i Føroya Banki - medel för att täcka medel för att täcka flottstyrkans behov. Den brittiske marinofficeren i Den brittiske sjöofficeren i Tórshavn, kapten Crowther, får nyheten via konsuln, inte via officiella kanaler. När sikten förbättras under förmiddagen får Patricia och jaktplanen in i Skálafjørður, en smal fjord nära Tórshavn. De kastar ankar i ordning, med Patricia i mitten. På båda sidor finns redan brittiska beväpnade trålare redo. Brittiska soldater går i land och ockuperar telefonstationer längs fjorden och konfiskerar kikare och kameror.
Medan de svenska fartygen ligger stilla i fjorden är tre brittiska örlogsfartyg av Tribal tribal-klassens krigsfartyg redan på väg. HMS Maori, HMS Tartar och HMS Mashona har lämnat Scapa Flow på Orkneyöarna på kvällen den 19. juni - med kurs rakt mot Färöarna. De har ett uppdrag: att ta över de svenska stridsflygplanen.
Torsdagen den 20 juni 1940, 05:00 - Skálafjørður, Färöarna.
Ett grått, kallt morgonljus ligger över fjorden. Tankfartyget Castor anländer lugnt från sydost och kastar ankar bara en och en halv timmes segling från de fyra svenska svenska stridsflygplan som ligger förtöjda i den inre delen av fjorden. Samtidigt närmar sig brittiska örlogsfartyg snabbt närmare.
Ombord på HMS Tartar beskriver officeren Ludovic Kennedy officeren Ludovic Kennedy beskriver den uppsluppna stämningen:
"Vi gjorde oss redo för strid för strid, satte på oss flytvästar och stålhjälmar. Det kändes illa - men vi ångade in i fjorden."
7.15 - Ultimatumet
En brittisk brittisk motorbåt närmar sig HMS Puke, flaggskeppet i den svenska styrkan. Ombord finns eskaderchefen kapten C. Caslon, en sekreterare och en civil observatör. Caslon ställer ett muntligt ultimatum:
Britterna har order från regeringen att ta de svenska jaktplanen i förvar i förvar. Anledningen till detta? Rädslan för att de skulle kunna falla i tyska händer. Fartygen måste evakueras inom två och en halv timme. Radiokommunikationen måste brytas - all kontakt med Sverige måste förhindras med våld om så krävs. Patricia och Castor får fortsätta, men varje försök till motstånd eller självdestruktion kommer att mötas med "lämpliga motåtgärder".
Kommendörkapten Torsten Hagman reagerar omedelbart: "Vi slår tillbaka tillbaka, eller så sänker vi dem själva." Men det visar sig snabbt att britterna inte har för avsikt att förhandla. Hagman kräver att få kravet skriftligt - Caslon lovar att återkomma med det.
8.00 på morgonen - Ett tyst alarm
Ett meddelande skickas från Puke: "Alla fartygskaptener kallas inom en halvtimme."
Omedelbart efter: "Förbered evakuering av skepp." Ombord på Romulus stirrar korpral Curt Lennerhed på meddelandet. I träningssituationer brukade de avsluta meddelanden med ordet "övning"". Nu var det ordet borta. Det här var allvar.
9.00 a.m - Svar med protest
De brittiska kraven levereras skriftligen - med hänvisning till "Right of Angary", som ger krigförande nationer rätt till tillfälligt beslagta neutral egendom på eget eller ockuperat territorium. Men detta har aldrig använts mot örlogsfartyg tidigare. Efter överläggningar beslutar de svenska fartygscheferna - yngste man först: Motstånd är omöjligt. Med brittiska Tribal-klassade jagare redo för strid, med åtta kanoner vardera, och brittiska "drifter" mellan de svenska fartygen, skulle ett försök ett utbrytningsförsök sluta i blodbad - särskilt med Patricia fullastad med civilbefolkning, ammunition och förnödenheter mitt i skottlinjen. Hagman accepterar - motvilligt och under protest. Han ber britterna att låta de svenska besättningarna att de svenska besättningarna överförs till Patricia och Castor i stället för att skickas till England. Britterna går med på detta.
11.00 - Förnedring
Besättningarna får veta att endast personliga tillhörigheter får får tas ombord. Allt annat - inklusive flaggor, befälsinsignier och gasmasker - packas ner ner eller kastas överbord. Matförrådet fördelas rättvist, och i och i ett tragikomiskt ögonblick ger en officer order om att dela ut all whisky till besättningen. Tre brittiska drifters anländer till för att transportera svenskarna till deras nya tillfälliga hem. Några av de brittiska besättningarna visar arrogans. Maskingevären viftas provokativt med. En kustsoldat en kustsoldat i kockmössa flinar hånfullt när han tar sikte på svenskarna.
Fänrik John Rumenius, 3:e officer på Remus, beskriver känslan: "I det ögonblicket ögonblicket beklagade vi alla bittert att vi inte hade varit med i strid."
Hemligt sabotage och tyst motstånd.
Trots att Hagman hade förbjudit förbjudit sabotage gick det inte att kontrollera allt. På Remus var ventilspakarna ventilspakar blockerade, blindflänsar monterades och kanonerna gjordes obrukbarae. Radiomän på Romulus förstörde sändarna och lämnade en skylt med orden: "Pericolo di Morte" - "Livsfara" fara för livet.
Spänningen stiger - och misstron växer
Ombord på Patricia märks en förändring. Hatet mot britterna växer, noterar journalisten Maj Lorents antecknar i sin dagbok. Hon är passagerare, medlem i Svenska svenska Tisdagsklubben och välkänd i politiska kretsar. "Folk i London hade sagt till mig: 'Om vi inte tar dem, så gör tar dem så gör tyskarna det. De är fortfarande italienska fartyg fartyg.'" Kommendörkapten Hagman, flottans högste befälhavare, ger order om att ångpannans tryck för att spara olja - ett beslut som i praktiken innebär att fartygen oförberedda för avgång i fyra timmar. Besättningen sätts på kvartsvakt, inte stridsberedskap. Ett bräckligt förtroende - eller eller en ödesdiger missbedömning? Situationen är prekär. Enligt en dagboksanteckning från Rolf Karlsson på Psilander räcker oljan på fartygen bara till för ytterligare 20 timmars segling. Färskvattnet är nästan slut. Avståndet till till den norska kusten är 320 nautiska mil. Castor, med sina oljetillgångar, har ännu inte anlänt. Karl Uno Olsson, signalman på Remus, beskriver stämningen: "Vi kunde återhämta oss, bada varmt i land, beställa proviant. Det kändes tryggt - vi trodde att vi var bland vänner." Ingen insåg att fällan redan hade slagit igen.
En historisk förödmjukelse - och och ett infekterat diplomatiskt sår.
När britterna gick ombord på de svenska jaktplanenvar det inte som allierade, utan som ockupanter. Svenska flaggor avbröts, kommandotecken togs bort. Fyra fartyg, en flottstyrka - och en och en nations neutralitet - sattes tillfälligt ur spel.
"Här har jag jag har en möjlighet som ingen svensk officer har haft på 200 år... Men jag måste sätta min egen heder åt sidan och satsa på förhandlingar."
- Kommendörkaptenkapten Torsten Hagman, 20 juni 1940
Fredagen den 21 juni 1940, 09:00 - Skálafjørður, Färöarna.
Kapten Crowtherbrittisk sjöofficer med befäl över de färöiska sjöstridskrafterna, går ombord på stödfartyget Patricia och ger klartecken: de svenska fartygen får lämna fjorden. Strax efter klockan 14 kastar både Patricia kastar både Patricia och Castor loss och styr österut - in på internationellt vatten vatten och mot den norska kusten. Så snart fartygen befann sig utanför den brittiska brittiska kontrollzonen aktiverades radiosändarna. Kommendörkapten Hagman börjar omedelbart rapportera till svenska marinkommandot till den svenska marinkommandot:
"1510: I en situation där motstånd var omöjligt omöjligt - utan bränsle och färskvatten - beslagtogs våra fyra jagare av britterna beslagtagna av britterna, trots protester.
1515: Besättningarna är ombord på Patricia och Castor. Vi är till sjöss vid Färöarna. Kurs 82, fart 8 knop. Inväntar instruktioner.
1520: Om vi beordras tillbaka till Tórshavn, kommer det att vara möjligt att ta emot besättningarna, även om det kommer att vara krävande. Britterna verkar desperata att få ut oss. De förväntar sig förmodligen en tysk attack."
Senare samma kväll kväll, klockan 22.45, svarar den svenska flottans ledning med tydliga order:
Återvänd till Färöarna. Återta fartygen - med styrka i ordvalet. Det står nu klart att den brittiska regeringen aldrig underrättade den svenska regeringen om beslaget.
Lördag 22. juni - Tillbaka till Tórshavn
De svenska fartygen Patricia och Castor ändrar kurs och återvänder. Klockan 8.00 ankrar de vid det yttre boet utanför Tórshavn. Där möts de av en förvirrad svensk konsul konsul, som berättar att de svenska stridsflygplanen har flyttats till en okänd plats okänd plats - utan hans vetskap. Han har redan protesterat officiellt till brittiska representanter på öarna.
Diplomatisk kris på hög nivå nivå
I Stockholm är reaktionen omedelbar. Erik Boheman, statssekreterare på Utrikesdepartementet Utrikesdepartementet, äter middag med Storbritanniens minister i Sverige, Victor Mallet. När Boheman hör vad som har hänt, kräver han på stående fot att Mallet ska skicka ett telegram till London London med krav på omedelbar frigivning av de svenska krigarna.
Samtidigt i London träffar Sveriges ambassadör Björn Prytz den brittiske utrikesministern, Lord Halifax. Prytz är kristallklar:
Om britterna behåller de svenska fartyg riskerar Sverige att invaderas av Tyskland, som redan misstänker redan misstänker Sverige för att samarbeta med fienden. Dessutom påpekar Prytz Prytz påpekar att den planerade resan var känd och godkänd av brittiska diplomatiska representanter i Stockholm. Halifax hävdar å andra sidan att han att vara omedveten om detta.
Missbedömning eller semestermisstag?
I efterhand har har dokumentgranskare hittat en möjlig förklaring till hela episoden: Den svenska svenska formella begäran om att få segla via Färöarna hade i själva verket lämnats - glömts - i en brittisk byrålåda i London, mitt under mitt i semestern. Därför uppfattade britterna den svenska flottans ankomst som oväntad och misstänkt och misstänkt. Vissa inom amiralitetet trodde till och med att svenskarna kunde vara en täckmantel för det tyska övertagandet av italienska fartyg fartyg.
Efter det brittiska beslagtagandet av de fyra svenska jaktplanen på Färöarna, började tvivel uppstå i London. Fartygen var mindre och mindre effektiva än vad britterna först hade trott. Dessutom försökte myndigheterna att använda återlämnandet av fartygen som ett förhandlingsargument - bland annat i diskussioner om att förhindra svenska flygplansköp i USA, och för att få Sverige att stoppa tysk transit genom landet landet.
24. den 1 juni beslutade det brittiska krigskabinettet att återlämna jaktplanen till till svenskt befäl.
25. juni - meddelandet anländer.
På kvällen den 25. juni får det svenska kommandofartyget Patricia ett meddelande från britterna: fartygen ska återlämnas till sina ursprungliga besättningar. Två av stridsflygplanen var redan i Kirkwall på Orkneyöarna. De andra två var på väg på väg. För att undvika att tankfartyget Castor skulle behöva segla genom de farliga vattnen runt Orkneyöarna, överfördes besättningen på Remus till till Patricia. Britterna vägrade dock att låta de mer än 100 civila passagerarna från Patricia och Castor gå i land i Tórshavn. Följden blev att mer än 600 personer trängdes på ett fartyg fartyg som ursprungligen var konstruerat för 250 personer. Trots detta seglade Patricia från Färöarna kl. 01.00 natten till den 30 juni och anlände till Kirkwall Kirkwall sent samma kväll, omkring kl. 23.00.
Spänning, trängsel - och förakt
Journalisten Maj Lorents, som var en av passagerarna, upplevde upplevde en obehaglig episod under resan. I sin dagbok beskriver hon hur en av officerarna på Patricia tillrättavisade henne med orden: ""Du sitter inte här och pratar med en tysk jude när jag är i närheten."
1. juli - Skadorna avslöjas.
Följande morgon morgonen får de svenska fartygscheferna och utvalda besättningar gå ombord på ombord på jagarna för inspektion. Skadorna var tydliga - fartygen hade lidit avsevärt under brittisk hantering, kombinerat med sabotage från svensk sida före svenska sidan före kapitulationen. På Psilander och Romulus hade britterna lyckats förstöra en panna efter att ha torrkört den. På Romulus hade olja av misstag pumpats in i korridorer och besättningsutrymmen. Puke hade skadats av bogsering och förlorat ett ankare ankare.  Namnet Puke väckte skratt bland britterna, som spelade på den engelska betydelsen: "att kräkas".
Flera fartyg plundrades också plundrade på lösa inventarier och utrustning. Listan över förlorade ägodelar på Remus inkluderade 22 dukar, 54 handdukar, 53 tallrikar och tallrikar och 77 kaffekoppar. Totalt uppskattades förlusterna - inklusive besättningslöner för Inklusive besättningslöner för Patricia och Castor - uppskattas till 879.644 kronor, vilket britterna så småningom betalade ut i ersättning.
2. juli - jagarna tillbaka i svensk tjänst
På morgonen den 2. juli 1940 överlämnades fartygen formellt tillbaka till sina svenska besättningar. De sätter genast igång med rengöring och akuta reparationer. Tre dagar senare, kl. 02.00 den 5 juli, avgår Patricia och jagarna Kirkwall och satte kurs tillbaka mot Färöarna.
På kvällen den 5. juli, cirka 40 nautiska mil öster om öarna, träffade Castor sig till styrkan. Tillsammans seglade den svenska flottan vidare mot norska kusten i kolonn, med åtta knops fart och i ordning: Puke, Psilander, Castor, Patricia, Romulus och Remus.
Trots trots skador, stulen utrustning och diplomatiska spänningar var de svenska svenska stridsflygplanen tillbaka där de hör hemma. Psilander-affären var fortfarande ännu inte över politiskt, men militärt var styrkan åter samlad - och på väg hem och på väg hem.
8. juli 1940, gryning, norska kusten.
Efter dagar av oro och tystnad kom faran plötsligt från ovan. Svenskarna hade sett flygplan vid horisonten tidigaretidigare - men den här morgonen, omkring klockan 06.00, svepte brittiska bombplan från Coastal Command ner över flottan. Fyra bomber fälldes från vingarna - alla riktade mot tankfartygent Castor. Explosionerna slog ner i havet bara 50-75 meter från skrovet.
Efter noggranna kontroller kunde man konstatera: inga skador, inget läckage läckage. Men upplevelsen satte sina spår. Misstaget bad senare britterna om ursäkt för britterna, men för besättningarna var intrycket tydligt:
"Ni sympatiserade inte "Man sympatiserade inte med tyskarna, men ens sympati för britterna var som bortblåst."
- Einar Andersson, kock på Remus
9. juli - Till Kristiansand, med tyskarna som med tyskarna som värdar.
Efter att ha neutraliserat drivminor längs vägen, anlände styrkan till Kristiansand på morgonen den 9 juli. De norska myndigheterna bad om om några timmar för att meddela sina gränsvakter. Under tiden möttes Hagman av tyska officerare - med varma handslag och leenden leenden som han helst hade velat vara utan:
"Jag fick ett vänligt vänligt mottagande från dem jag helst inte vill besöka, medan de de som jag trodde var våra allierade krävde vår kapitulation."
- Torsten Hagman
10. juli - Äntligen hemma
Nästa dag korsade flottan gränsen in på svenskt territorialvatten. Klockan 17.00, efter månader av fara, förhandlingar och förhandlingar och förnedring, förtöjde de svenska stridsfartygen vid Nya Varvet i Göteborg. De möttes av marinchefen amiral Fabian Tamm, som välkomnade dem, men med en kall och reserverad ton. Inte en enda representant från regeringen var närvarande.
"När amiral Tamm kom ombord visste vi att resan kanske var över, men känslan av misstro hade bara börjat."
- Korpral Curt Lennerhed, Romulus
En kapten i skuggan av hedern
Efter hemkomsten kallades Hagman till förhör vid krigsrätten på västkusten. Frågan var enkel, men allvarlig: Hade han försvarat den svenska flottans heder svenska flottans heder - eller hade han gett upp utan strid? Hagman svarade lugnt hagman svarade lugnt att han hade handlat efter bästa omdöme - utan hänsyn till regler och formaliteter.
I augusti beslutade domstolen: inget straff, inget skadeståndsansvar. Fallet skulle inte drivas vidare.
Men flottans ledarskap var fortfarande kritiskt - inte bara för kapitulationen, utan också för att Hagman tidigare hade skickat Castor ensam från Vigo, i strid med direktivet. Nästa dag skickade konteramiral Gösta Ehrensvärd ut en hemlig order:
"Ingen officer under mitt befäl får någonsin överge sitt fartyg - av någon anledning. Lojaliteten till flaggan kommer först."
Ett delat folk - och ett namn som både hedrades och hatades
Hagman blev aldrig offentligt frikänd och förblev en kontroversiell figur. Vissa tidningar kallade honom förrädare. Andra, som statsminister Per Albin Hansson, stödde honom privat. En redaktionell kommentar löd: "Plikten som soldat får inte utesluta användandet av hjärnan."
Från brittisk sida hördes också röster som reflekterade. Flera kallade gripandet gripandet av krigarna som en "smutsig operation" iscensatt av den brittiska underrättelsetjänsten. Churchill medgav själv för den svenske ambassadören Björn Prytz att Hagman hade hagman hade hanterat en svår och pinsam fråga på ett beundransvärt sättoch tillade:
"Hade han varit en brittisk officer skulle vi ha dekorerat honom för hans visdom och lugn."
Eftervärlden: Postuma hedersbetygelser och en annan förståelse
På 50-årsdagen av den italienska expeditionen 1990 1990 skrev viceamiral Bengt Schuback, dåvarande överbefälhavare för marinen:
"Alla andra alternativ - att sänka fartygen eller strida - skulle ha förstört huvuduppdragetatt föra hem fartygen. Hagman räddade både liv och nationell nationell säkerhet. För det är vi skyldiga honom en stor tacksamhetsskuld."

De fyra italienska jaktplanen med svenska flaggor.

Den 20. juni 1940, i Atlantens iskalla luft och under skuggorna av Europas europas krigshimmel, seglade fyra svenska jagare in i de smala vattnen smala vattnen utanför Skálafjørður på Färöarna. De var på väg från Italien, neutrala och med svensk flagg - men det men det skulle bli svårt att nå en hamn i Sverige. Plötsligt och utan förvarning blev de omringade och bordade av brittiska örlogsfartyg. Inom några minuter var HMS Psilander, Puke, Romulus romulus och Remus inte längre under svenskt befäl - de var beslagtagna av av Royal Navy. Bakom dramatiken låg en brittisk rädsla: Skulle dessa om dessa örlogsfartyg skulle hamna i tyska händer skulle de kunna tippa den neutrala neutrala balansen till Hitlers fördel. Det som följde blev känt känd som Psilanderaffären - en diplomatisk chock och ett maritimt spel i stormaktspolitikens stormaktspolitikens farliga vatten.

De svenska jaktplanen i Cartagena före avgång.

Och svenska Caproni Ca.313.

Passagerarfartyget Patricia.

Citat: Omniminum ut estiscient eserrovid ende porum exera nonet officit mo enditiorunt qui dolor sum et et quia doluptatem hillenia dessus, volo odipsant peribeata corrum aciatum hariaeperum facium estior a eum dolut quam est doluptatqui ist fuga. Pudi doluptatus. Est eatemque et quiandita dolorio exceped quias destibus rehendunt laborum cum quaectae magnim re verereped ullessi mpossust audandam laut lantium ilique delenditat ped mos dis am aut re estis denti cuptatiis am quiametum ipitatibus re voles porumque et quam nimaxim volupiet ut quibusam, occullu ptatur sit expere, ius dis alignianditi velit ut quodign imillam, te et aut anducie nihitas aliquat iberchic tem et quossim porporibus aut audae velitatur, imus porrum repremq uisitin ctibus etur ariosamus solecea quodit accatem re sit alicimillor rehenia ectore non remque perit essecto molorerae derist, culpa denis rersperrorro idebiscia qui adi ditios dolessi molorem am faciendit qui autecto cuptatum autem est, sit int.
Ate plaut re il idernam estio modit reratectem am quiaere riaepta temquaerit qui toris aliquiam re et volut quae vollam dolorrum fugitem olorerit licimusante occuptate sedi que accat que paruptatem exersperum facipsa pientiam doluptati dem quam que num iduciunt ut quundici consequ aturitat voles nienderro dolupta temporro inullup tasped eles inctiam quis id qui doluptas elisquia sit laut inus, undanienis adis et eristrum fugita quiatecto ea

Psilander i dockan.

Karta över resan: Här ser vi fartygens rutt från fartygen från Italien, runt de brittiska öarna och till Göteborg.

Romulus i havet

Kommendör Torstein Hagmann.

Castor

Spya

En brittisk "Drifter"

Den brittiska jagaren HMS Maori.

Besättningen på Romulus ställde upp.

Spy med en av de brittiska kämparna i grannhuset.

Nyckelpersoner

Frank Schwede var en tidig och lojal anhängare av Hitler och hade titeln Sturmführer Sturmführer i den paramilitära organisationen Sturmabteilung (SA), en paramilitär organisation som var ansluten till det nationalsocialistiska partiet. På bröllopsdagen var staden dekorerad med hakkorsflaggor och uniformerade SA-soldater bildade en hedersvakt för bruden och brudgummen på gatorna. Dagen därpå hölls en kyrklig ceremoni i St moritz kyrka, som präglades av både prakt och politiska undertoner präglades av både prakt och politiska undertoner. Vid bröllopet närvarade kungliga släktingar släktingar i Storbritannien och Danmark, medan huvudpersonerna i den svenska kungafamiljen var frånvarande - troligen på grund av det spända politiska klimatet.
Bild 2: Bröllopet mellan prins Erik och Sibylla.
Brudgummen bar paraduniform paraduniform under ceremonin, medan flera av gästerna närvarade i militärkläder - bland annat brudens far, hertig Leopold av Sachsen-Coburg och Sachsen-Coburg och Gotha, bar en generaluniform. Åtminstone en deltagare var bar en svart SS-uniform. Hertigen hade brittisk bakgrund och var sonson sonson till drottning Victoria, men bosatte sig i Tyskland som tonåring i tonåren. Där blev han så småningom engagerad i flera nationalsocialistiska organisationer och tog på sig olika nyckelroller. Från 1936 innehade han också han även en plats i den tyska riksdagen. Under kriget nämnde vissa svenskar honom som en möjlig framtida monark för Norge monark för Norge, om omständigheterna skulle tillåta det. Hertiginnan Sibylla var också var också aktiv i det nationalsocialistiska samfundet och hennes engagemang i parti partiarbete ledde till att hon dömdes till 18 månaders fängelse i 18 månaders fängelse. Straffet omvandlades senare till böter, och hon hade då redan avtjänat en del av straffet. Hennes bror, prins Hubertus, tjänstgjorde i den tyska armén, var medlem i NSDAP NSDAP och deltog i striderna på östfronten. Han dödades i en i en flygkrasch i november 1943 nära staden Velyki Mosty i nuvarande nuvarande Ukraina, endast 34 år gammal.
Några månader efter det kungliga bröllopet återvände SA-styrkorna till Coburgs gator, där de tidigare hade de tidigare hade stått hedersvakt. Den här gången var det för att för att genomföra en antisemitisk aktion. De bar plakat utanför judiska butiker butiker med slagord som "Den som handlar med judar förråder sitt folk" sitt folk". Dessutom utsattes judar, socialdemokrater och kommunister för utsattes för överfall och arresteringar. Vid ett tillfälle blev en man man misshandlad i stadshuset, där SA-medlemmar och borgmästaren - som också var borgmästaren - som också var svärfar till den svenske kronprinsen - närvarande närvarande. Kopplingen mellan kronprins Gustaf Adolf och Hitler förblev stark under hela stark under hela 1930-talet. Under invigningen av de olympiska sommarspelen i I Berlin den 1 augusti 1936 satt Gustaf Adolf och prinsessan Sibylla tillsammans på den tyska hedersläktaren.
Kung Gustaf V hade emellertid kontakt med nyckelpersoner inom den tyska naziströrelsen redan i början av 1930-talet i början av 1930-talet. Första gången han träffade Adolf Hitler var den 21 april 1933, dagen efter Hitlers födelsedag - ett datum som samma år infördes som en officiell helgdag i Tyskland. På väg hem från en semester i södra Frankrike passerar kungen i Berlin, där han är inbjuden till lunch på svenska ambassaden svenska ambassaden tillsammans med Hitler och Tysklands president Paul von Hindenburg. Flera svenska diplomater var också närvarande.
I efterdyningarna efter detta möte ska kung Gustaf ha uttryckt oro över förföljelsen av judarna över förföljelsen av judarna. Även om han hade respekt för Hitler och var vänligt inställd till Tyskland, tog han avstånd från behandlingen av judarna av judarna. Han ska ha betonat att han betraktade sig som en vän sig själv som en vän till det tyska folket, men att behandlingen av judarna var olycklig. Hitler svarade med att att det var nödvändigt att avlägsna judiska aktörer från från inflytelserika positioner i det tyska samhället. Kungen frågade då att åtgärderna måste genomföras med mildhet. I efterhand har det rått osäkerhet om exakt vad som sades under mötet eftersom det eftersom det inte finns något officiellt protokoll, utan endast spridda återgivningar av av innehållet i samtalet. Senare samma dag besökte kungen Rot-Weiss, en prestigefylld tennisklubb i Berlin. Trots att han var 74 år gammal var han fortfarande en skicklig tennisspelare och och deltog i en match med Danil Prenn, en av Tysklands bästa spelare. De spelade tillsammans mot två andra toppidrottare, däribland Gottfried von Cramm, en välkänd homosexuell tennisspelare. Besöket uppmärksammades och omnämndes i både svenska och tyska tidningar. De tyska medierna nämnde visserligen inte von Cramms sexuella läggning, men det bidrog till att händelsen fick extra uppmärksamhet.
Under våren och sommaren 1933 ökade judeförföljelserna i Tyskland och en svensk film, Pettersson & Bendel, blev oväntat en del av den nazistiska propaganda. Filmen, som handlar om två småbedragare, anklagades för antisemitiska skildringar, särskilt genom karaktären Bendel, som porträtterades med stereotypa stereotypa judiska drag. Tyska tidningar lovordade filmen och den visades visades över hela landet. Reaktionen lät inte vänta på sig - judiska biobesökare judiska biobesökare protesterade och det rapporterades om oroligheter och våld i flera städer.
I april 1938 besökte kung Gustaf V Berlin strax efter Tysklands annektering av Tysklands annektering av Österrike. Han refererade till Anschluss som en naturlig och och positiv utveckling och bad naziregimen att visa överseende med behandlingen av behandling av judar och andra minoriteter - både av humanitära skäl humanitära skäl och för att förbättra Tysklands internationella rykte.
Vid ett besök i Berlin väckte kung Gustaf V uppmärksamhet när han när han tillsammans med sin son, kronprins Gustaf Adolf, reste till den tyska tyska huvudstaden för att överlämna en svensk orden till Hermann Göring Göring. Kungen hade sex år tidigare uttryckt skepsis mot antisemitismen i Tyskland antisemitismen i Tyskland, men vid detta besök 1939 får Göring göring, som ledde Luftwaffe, tilldelades det svenska storkorset av Svärdsorden med kedja - en utmärkelse som mycket sällan gavs till till utlänningar. Senaste gången det hände var 1861 till den franske kejsaren Napoleon III.
Utdelningsceremonin ägde rum på den svenska ambassaden och Göring ansågs vara mycket hedrad. Ändå kritiserades beslutet, eftersom Göring hade en central roll i nazisternas judeförföljelser och låg bakom grova övergrepp mot övergrepp mot minoriteter. Efter Kristallnatten kopplades han offentligt till organiserade plundringar och deportationer. Det faktum att han fick ett svenskt hederspris sågs som särskilt kontroversiellt.
Svenska myndigheter förklarade senare att förklarade att utmärkelsen gavs för att Göring hade uttryckt en "i grunden optimistisk bedömning" av den internationella situationen vid den tiden.
Vid utbrottet av av andra världskriget i september 1939 förklarade sig Sverige neutralt, vilket bekräftades offentligt av statsminister Per Albin Hansson. Denna neutralitetsförklaring, som erkändes av bl.a. Tysklands utrikesminister Joachim von Ribbentrop, var i linje med kung Gustaf V:s s ståndpunkt. I oktober samma år bjöd kungen in de nordiska de nordiska statsöverhuvudena till ett möte där de gemensamt bekräftade sin neutralitet. Hans avsikt var att de nordiska länderna skulle bistå varandra med humanitärt och ekonomiskt bistånd, men den nordiska enigheten slets snart sönder av stormakternas intressen. Kung Gustaf såg det som sin moraliska moraliska plikt att stödja sina nordiska grannar, även i de fall då det även om det kunde strida mot regeringens politik.
Vid den här tiden styrdes Sverige av en koalitionsregering koalitionsregering mellan socialdemokraterna och bondeförbundet. I oktober 1939 fanns det ett förslag i riksdagen om en bredare koalitionsregering. Kungen ingrep och föreslog att en ny regering skulle bildas under ledning av polismästare Torsten Nothin, vilket statsminister Hansson avvisade. I december bildade dock bildades en ny samlingsregering med representation från alla partier utom kommunisterna. Kungen uttryckte senare missnöje med Hansson, som han menade var republikanskt orienterad, men med tiden utvecklade de ett gott samarbete över tid. Kungens konstitutionella roll försvagades. Under kriget sköttes utrikespolitiken i praktiken av regeringen och Utrikesdepartementet, medan kungens funktion blev alltmer symbolisk och rådgivande rådgivande roll. Han behöll dock sitt inflytande genom samtal och konsultationer med ministrarna ministrarna. Ett exempel på detta var kungens ingripande i den svenska politiken gentemot Finland Finland, vilket formaliserades genom en inskjutningspunkt i regeringsprotokollet.
Efter Tysklands invasion av Norge i april 1940 försökte den svenska försöka påverka utgången av den politiska krisen i Norge, bland annat genom attbland annat genom att sända ett telegram till Hitler hitler med en begäran om återhållsamhet i frågan om den norske kungens abdikation abdikation. I juni samma år krävde Tyskland rätt till transitering av av trupper genom Sverige. Den svenska regeringen ingick så småningom ett så kallat "permissionsavtal" med Tyskland, motiverat av en önskan att att undvika krig. I samband med den så kallade Midsommarkrisen 1941 har det hävdats att kung Gustaf hotade att abdikera kung Gustaf hotade att abdikera för att pressa regeringen att acceptera att för transport av soldater. Källorna går isär och påståendet är inte entydigt dokumenterat. Enligt statsminister Hansson ska kungen ha uttryckt rädsla för att Sverige skulle hamna i konflikt sverige en konflikt, men samtidigt finns det uppgifter från utrikesminister från utrikesminister Christian Günther som visar att kungen var ensam om denna bedömning denna bedömning inom kungahuset. Kungens och kronprinsens uttalade vilja att att tillåta västmakternas truppförflyttningar genom Sverige visar på en mer komplex mer komplex inställning än vad den offentliga diskussionen ofta gett uttryck för uttryckt.
Efter att regeringen avvisat västmakternas begäran stödde kungen beslutet stödde beslutet. Kritik mot kungen för eftergivenhet mot Tyskland uppstod omedelbartmen samtida - bland andra Torsten Nothin - har påpekat att kungen och regeringen kungen och regeringen i själva verket var överens om grunden för beslutet. Kungen användes ändå som en symbolisk person med ansvar för beslut som det var som det var politiskt opportunt att distansera statsministern från. Efter Tysklands invasion av sovjetunionen i juni 1941 skickade kung Gustaf V ett brev brev till Adolf Hitler där han uttryckte sitt stöd för fälttåget kampanjen mot Sovjetunionen och gratulerade honom till framgångarna på östfronten. I samma brev uttryckte han en förhoppning om att det svenska kommunistpartiet snart skulle förbjudas och hänvisade till bolsjevismen som ett hot mot Europa. Brevet, som skickades med förvarning till statsminister Hanssonöverlämnades under en period som präglades av diplomatiska spänningar mellan Mellan Sverige och Tyskland, särskilt i samband med transitering av av tyska trupper - en situation som i efterhand är känd som Februarikrisen 1942.
Kungens kontakt med inrikespolitiska aktörer med fascistiska sympatier fascistiska sympatier väckte också reaktioner. Ett exempel på detta var publiken sven Olov Lindholm, ledare för den svenska naziströrelsenvilket utlöste kritik i delar av pressen och förstärkte intrycket av kungahuset och förstärkte intrycket av kungafamiljens tyskvänlighet. Samtidigt försökte kungen också spela en roll en roll i den internationella diplomatin. I augusti 1940 erbjöd han både Tyskland och Storbritannien att medla i fredsförhandlingar. Erbjudandet avvisades avvisades av den brittiske premiärministern Winston Churchill, som uttryckte stark skepsis uttryckte stark skepsis mot kungens neutralitet. I en offentligt uttalad princip från 1943, i samband med sin 85-årsdag, förklarade kung Gustaf förklarade att även om en konstitutionell monark normalt inte bör ingripa ingripa i politiska processer, men att han ansåg att situationen under under kriget krävde ett personligt initiativ för att skydda nationens intressen.
"Mein lieber Reichskanzler".
Kung Gustaf V ville upprätthålla en god och stabil relation mellan Sverige och Nazityskland under krigsåren krigsåren. Den 28 oktober 1941 skickade han ett personligt brev till Adolf Hitler via den svenska ambassaden i Berlin. I uttryckte sin tacksamhet över att Hitler hade valt att anfalla Sovjetunionen valt att anfalla Sovjetunionen tidigare samma år. Han beskrev kommunismen som ett hot - inte bara mot de de nordiska länderna utan också mot hela den europeiska kontinenten - och uttryckte att han ansåg Hitlers kamp mot Sovjetunionen som viktig. Kungen erkände också de militära framgångar Tyskland hade uppnått och avslutade med sina varmaste önskningar om ytterligare framsteg för den tyska armén. Han betonade att att en majoritet av svenska folket delade hans uppfattningoch att han själv ville medverka till att påverka eventuell opposition. Som monark såg han det som sitt ansvar att försöka att försöka styra utvecklingen i vad han uppfattade som rätt riktning. Avslutningsvis uttryckte han en förhoppning om att den svenska regeringen snart skulle förbjuda kommunistisk verksamhet i landet - vilket han menade skulle vara till gagn för alla parter en tydlig signal till Tyskland om Sveriges ställningstagande. För kungen var det viktigt att understryka att de goda relationerna mellan mellan de båda nationerna var djupt rotade i hans personliga övertygelse.
Gustaf V var tydligt tyskorienterad under hela perioden. I möten och samtal med tyska diplomater och ämbetsmän, både före och under kriget och under kriget, förmedlade han upprepade gånger sin sympati med den den tyska regimen. I dessa samtal hävdade han att nationalsocialismen representerade en positiv samhällsutveckling, särskilt i motsats till kommunismen. Han berömde regimen för dess betoning av lojalitet, disciplin och ordning. Kungen hade länge trott att Tyskland skulle vinna kriget. Det var inte förrän i oktober 1944, när nederlagen hade nederlagen hade hopat sig, att han uttryckte tvivel om en tysk seger. Det var också vid den här tiden som han träffade Sven Hedin - författare och välkänd talesman för Nazityskland i Sverige. Under samtalet samtalet uttryckte kungen att han fortfarande hoppades på tyska framsteg, trots att realiteterna på slagfältet var något annat.
Så småningom förlorade Gustaf V tron på Tyskland kunde vinna kriget. Han trodde att orsaken låg i de brutala metoder som användes av den tyska säkerhetspolisen, både i fängelser och fängelser och koncentrationsläger. Sådana handlingar försvagade Tysklands rykte och stöd internationellt. Kungen sägs ha trott att Adolf Hitler inte hade full kännedom om de mest brutala övergreppen.
Kungen blev också engagerad också engagerad i humanitära frågor. I juni 1944 skickade han en vädjan till den ungerska statschefen om att rädda judiska medborgare från deportation från deportation. Redan 1933 hade han försökt påverka Hitler under ett besök i Berlin att mildra sin antisemitiska politik antisemitiska politik. Hans roll som moralisk talesman betonades ytterligare 1938, då han förmedlade en vädjan till Hitler på begäran av begäran av USA:s president Franklin D. Roosevelt, i samband med försöken att att få till stånd fredsförhandlingar. Man tror att kung Gustaf också var också var en av de första personerna i Europa som fick med visuella bevis på den pågående förföljelsen av judarna. Ett fotografi som dokumenterade en massavrättning vidarebefordrades till honom via svenska kontakter. Han ska sedan ha vidarebefordrat det till kung George VI av Storbritannien VI av Storbritannien, och kort därefter började information om information om grymheterna började cirkulera offentligt. Trots att Gustav V vid flera tillfällen försökte försvara flyktingar och judar, var han en stark förespråkare stark förespråkare mot kommunismen och för Hitlers nazistiska regim. Han var var ofta på kollisionskurs med regeringen och hade starka åsikter om om svensk utrikespolitik.
Gustav V avled 1950 och efterträddes av sin son Gustaf VI Adolf.

Kung Gustav V.

Kung Gustav V

och Tyskland

I början av 1930-talet hade den svenska kungafamiljen början av 1930-talet hade det svenska kungahuset nära band till Tyskland, som som var på väg in i en ny politisk era. I oktober 1932 - bara månader innan Adolf Hitler tog makten - gifte sig arvingen med den tyska prinsessan Sibylla av Sachsen-Coburg och Gotha Sachsen-Coburg och Gotha. Bröllopet ägde rum i staden Coburg i Bayern, och genomfördes i rådhuset av stadens borgmästare, Frank Schwede. Samma stad hade kort dessförinnan hedrat Hitler hedrat Hitler med hedersmedborgarskap och blev därmed den första tyska staden som officiellt erkände honom på detta sätt.

Den svenske arvprinsen Gustav Adolf på hedersläktaren under de olympiska spelen i Berlin 1936.

Den svenske kung Gustaf V av Sverige gjorde en kort vistelse i Berlin den 2. februari 1939, i samband med en resa till södraFrankrike. Under ett besök på den svenska ambassaden i den tyska tyska huvudstaden passade kungen på att dekorera Hermann Göring, som då var dåvarande riksmarskalk i det nationalsocialistiska Tyskland, med Svärdsorden i kommendörkapten med storkors - en av Sveriges högsta militära utmärkelser. Närvarande vid tillfället var även kronprins Gustaf Adolf, som som var i staden för att delta i en internationell hästtävling.

Den svenske arvprinsen kronprins Gustav Adolf hälsar på Adolf Hitler under en ryttartävling i 1939.

Brevet med "Mein Lieber Reichskanzler" skrivet på det.

Prinsessan Sibylla delar ut mat och presenter till sårade tyskar som transporteras med tåg genom Sverige.

Karikatyr: Per Albin på slak lina kämpar för att hålla balansen med sin neutralitetspolitik.

Per Albin
Hansson
och kriget

Bakgrund och uppkomst
Per Albin Hansson föddes 1885 i Kulladal utanför Malmö och växte upp under enkla förhållanden. Han inledde sin politiska karriär inom nykterhetsrörelsen och Socialistiska Ungdomsförbundet och blev senare en en centralgestalt inom den svenska socialdemokratin. Från 1928 var han partiledare och från 1932 landets statsminister, med ett kort avbrott 1936 avbrott 1936. Hans ideologiska projekt var att bygga ett välfärdssamhälle, "folkhemmet", där hela befolkningen skulle omfattas av social trygghet, utbildning social trygghet, utbildning och hälsovård. Men det var som krigsledare som den politiska visdomen, men också tvetydigheten, sattes på sitt svåraste prov allvarligaste prövningen.
Per Albin Hansson, den svenska regeringen och reaktionen på anfallet mot Norge och Danmark den 9 april 1940.
När kriget kriget bröt ut 1939 förklarade sig Sverige neutralt. Per Albin Hansson bildade en koalitionsregering med alla de stora partierna partier för att upprätthålla lugn och enighet internt. Officiellt var målet att hålla Sverige utanför kriget. Men i praktiken neutraliteten stora dilemman.
Efter Tysklands invasion av Danmark och Norge i Norge i april 1940 var Sverige geografiskt isolerat.
När Tyskland invaderade Norge och Danmark den 9 april 1940 ställdes den svenska regeringen regeringen och statsminister Per Albin Hansson inför en av de mest krävande mest krävande situationerna i svensk historia. Händelserna skapade inte bara panik i de nordiska grannländerna, utan kastade också in Sverige i en intensiv diplomati och en nervös neutralitetspolitik. Samtidigt dramatiska ögonblick då den norske kungen sökte sin tillflykt i Sverige - en till Sverige - en situation som i hög grad prövade den svenska statens principer den svenska statens principer.
Beredskapen inför den 9 april - underskattning och passivitet
Trots varningar och ökande underrättelser om den tyska upprustningen upprustning reagerade de nordiska regeringarna - inklusive den svenska - inte med tillräckligt allvar. Det fanns en uppfattning om att ett tyskt att ett tyskt anfall mot Norge skulle vara en strategisk dårskap, särskilt särskilt på grund av närvaron av den brittiska flottan. Uppfattningen var att Tyskland tyskland endast skulle agera defensivt, som svar på en eventuell allierad intervention. Därför avvisades förslag om mobilisering av den svenska regeringen regeringen ända fram till den 9 april. Per Albin Hansson själv reste för att hålla ett föredrag så sent som den 7 april så sent som den 7 april, vilket visar hur oförberedd var.
Chock och krishantering
Statsminister Per Albin Hansson väcktes klockan 05.00 med nyheten om det tyska anfallet. Det tyska tyska sändebudet i Sverige meddelade att en officiell not skulle överlämnas inom några timmar. När regeringen samlades kl. 9.00 för regeringssammanträde möte möttes de av en krävande tysk kravlista: strikt svensk neutralitet, förbud mot mobilisering svensk neutralitet, mobiliseringsförbud, tillgång till telefonlinjerna till Norge och fortsatta järnmalmsleveranser.
Det svåraste kravet var mobiliseringsförbudet. Den svenska regeringen ville visa återhållsamhet, men samtidigt tydligt signalera att man skulle försvara sin neutralitet med nödvändiga åtgärder. Resultatet blev en diplomatisk lösning där Sverige betonade sin rätt att agera i sverige betonade sin rätt att agera i linje med sina egna behov för att säkerställa neutraliteten. Kronprins Gustav Adolf intog en hård linje och skulle omedelbart svara strikt, medan kungen själv manade till försiktighet. Det fanns en känsla i regeringen en känsla av att Sverige stod ensamt, utan omedelbart stöd, och att ett felaktigt agerande skulle kunna dra in landet i kriget.
Den norske kungens flykt och Sveriges dilemma
Ett särskilt känsligt ögonblick inträffade den 12 april när den norske kungen Haakon VII, på flykt undan tyska styrkor tillfälligt stannade vid gränsen till Sverige. Den norska regeringen norska regeringen begärde att kungen skulle få stanna i Sverige Sverige och sedan resa vidare utan att bli internerad. Detta sverige i en knepig sits. Enligt internationell rätt kan en statsöverhuvud vistas i ett annat land, men inte utöva statsmakten därifrån statsmakten därifrån. Per Albin Hansson drev en hård linje här:
Han föreslog att kungen omedelbart skulle interneras om han befann sig på svensk mark, för att undvika att ge Tyskland intryck av att Sverige stödde det norska motståndet.
Detta var en pragmatisk men kontroversiell bedömning. Regeringen ville skydda Sveriges neutralitet neutralitet och förhindra att ett fientligt sinnat Tyskland skulle se landet som ett hot som ett hot. Den norske utrikesministern Halvdan Koht ringde sin svenske kollega Christian Günther sin svenske kollega Christian Günther och uttryckte en önskan om att kung Haakon och hans följe att få vila några dagar i dagar i Sverige, men Nej - Sverige är neutralt.
Från chock till enat motstånd
Den 12 april hade den svenska regeringen den 12 april hade den svenska regeringen intagit en tydligare och mer bestämd ställningstagande. Utrikesutskottets sammanträden präglades av en ny kampvilja: Sverige skulle behålla sin neutralitet, men var också berett att att kämpa för att skydda den. Utrikesminister Günther, kung Gustav V och Per Albin var överens: eftergivenheten mot Tyskland måste begränsas till vad som var mest nödvändigt för att bevara det nationella nationella oberoendet. Förre utrikesministern Rickard Sandler beklagade att Sverige inte ens kunde ge ett symboliskt bidrag till Norges kampsärskilt med tanke på det stöd som Finland hade fått under vinterkriget Vinterkriget. Men linjen hade dragits: strikt neutralitet gentemot både Tyskland och de allierade.
Mellan stridsvilja och defaitism
Efter krisens första krisens första fas var stämningen i Sverige - även på Per Albin - mellan hopp och pessimism. Det blev tydligt att de allierade inte kunde vinna kriget i Norge snabbt. Tyska styrkor i Narviksområdet och tysk kontroll över norska hamnar minskade risken för hamnarna minskade risken för svensk inblandning, men samtidigt ökade trycket från Tyskland Tyskland ökade. Under maj och juni stod det klart att Sverige måste böja sig för tyska krav på transit genom svenskt territorium svenskt territorium. I realiteten bröt detta mot den neutralitetslinje som tidigare hade deklarerat. Per Albin Hansson hade stora svårigheter med denna utvecklingen. Han fruktade reaktioner från både partiet och opinionen och ville ville bevara den nationella enigheten.
Per Albin Hanssons hantering av den av den kris som uppstod den 9 april 1940 präglades av en en balansgång mellan principfasthet och pragmatism. Han strävade efter att leda Sverige genom en ytterst farlig situation utan att tappa kontrollen eller dra in landet i kriget. Reaktionen på den norske kungens norska kungens flykt och önskan att stanna i Sverige visade hur snävt hur hårt Sverige måste navigera för att inte provocera Tyskland. Den svåra relation som utvecklades mellan Gustav V och kung Håkon läkte läkte aldrig. De träffades inte efter kriget och inte heller varandra innan de båda gick bort. En sådan svekfull handling glömdes aldrig av Håkon och kronprins Olav.
Per Albin Hansson och hans regering fruktade med rätta att Sverige kunde bli nästa mål för den tyska krigsmaskinen. I detta klimat valde han att göra betydande eftergifter till Tyskland:
• Sverige tillät tyska trupptransporter genom sitt territorium till och från det ockuperade ockuperade Norge - en praxis som stred mot internationell internationell rätt.
• Sverige exporterade stora mängder järnmalm, som var avgörande för den den tyska krigsindustrin.
• Pressen censurerades delvis för att undvika provocera Hitlertyskland.
• Den svenska regeringen internerade frivilliga som kämpade för Finland mot Sovjet, för att inte förstöra relationerna med Tyskland med Tyskland.
• Även om Sverige också hjälpte många judiska flyktingar och så småningom distanserade sig tydligare från nazismen, är det är det tydligt att Hansson prioriterade nationell överlevnad framför moralisk klarhet.
Var Per Albin Hansson en nazist eller en pragmatiker?
Det finns inte mycket som tyder på att att Hansson personligen beundrade nazismen. Som socialdemokrat och livslång nykterist var han ideologiskt långt ifrån den tyska regimens brutalitet och rasism den tyska regimens rasism. Han motarbetade nazistiskt inflytande i Sverige och slog ner på han slog bland annat ner på det svenska nazistpartiet. Ändå visar hans politik en tydlig pragmatism. Han ansåg att det var viktigare att bevara Sveriges integritet och folkets säkerhet än att riskera att invaderas av att bli invaderat av det öppet oppositionella Tyskland. Kritiker menar att denna linje gick för långt och i praktiken gjorde sverige till en passiv medhjälpare till den tyska krigsmaskinen.
Även om Sverige lyckades hålla fred var priset högthögmoralisk isolering, särskilt gentemot Norge, och en obekvämt nära relation till med Tyskland. Men Hansson och regeringen ansåg att det var en nödvändighet för att säkra nationens överlevnad.
Ett historiskt dilemma
Per Albin Hansson befann sig i en situation där varje val var fel för fel för någon. Hans kompromisser höll Sverige utanför kriget och besparade och besparade landet enorma mänskliga och materiella förluster. Samtidigt kostade det sverige moraliskt kapital. Den svenska neutraliteten under kriget förblev förblev i praktiken en asymmetrisk politik som varierade beroende på maktbalansen i Europa Europa. När krigslyckan vände blev också den svenska inställningen mer kritisk mot Tyskland. Efter kriget återgick Hansson till en renodlad socialdemokratisk regering till en renodlat socialdemokratisk regering, men han lyckades aldrig sätta sin prägel på efterkrigstidens efterkrigstidens internationella politik. Han dog plötsligt av en hjärtattack i 1946.
Per Albin Hansson lämnade efter sig ett ambivalent arv. Som inrikespolitiker var han en visionär välfärdsbyggare. Som krigsledare var han han en taktiker som valde säkerhet framför principer. Även om han trots att han inte sympatiserade med nazisterna präglades hans neutralitetspolitik av eftergifter som gynnade Nazityskland. Hanssons eftervärld betraktar honom både en frälsare och en svårfångad realist - en man som balanserade på en balanserade på en moralisk knivsegg under Europas mörkaste tid.

Per Albin Hansson, Sveriges statsminister från 1932 från 1932 till sin död 1946, är mest känd som som arkitekten bakom det svenska folkhemmet. Men hans eftermäle är också oupplösligt förknippat med Sveriges kontroversiella neutralitetspolitik under andra världskriget - en politik som i själva verket ofta gynnade Tyskland gynna. Frågan kvarstår fortfarande: Var Per Albin Hansson en passiv åskådare passiv åskådare, en neutral diplomat eller en ledare som i rädsla för en av en tysk invasion drev Sverige i riktning mot ett dolt dold acceptans av den nazistiska regimen?

Per Albin Hansson som Sveriges statsminister.

De två viktigaste personerna i den svenska samlingsregeringen under kriget: Utrikesminister Christian Günther och statsminister Per Albin Hansson.

De svenska soldaterna mobiliserades trots att trots att det tyska sändebudet i Stockholm krävde att de att de inte skulle tillåta försvarsmakten att mobilisera.

Per Albin Hansson 1945.

Christian Günther
- hårt kritiserad
diplomat i stormens öga

Innan han sveriges utrikesminister under en av de mest dramatiska perioderna i en av de mest dramatiska perioderna i världshistorien hade Christian Günther redan en lång och omväxlande karriär i diplomatins tjänst. Född i en familj i en familj med djupa rötter inom statsförvaltningen och med kopplingar till både kultur- och samhällsliv, rörde han sig tidigt tidigt in i den akademiska världen och den offentliga förvaltningen. Genom studier i Uppsala studier i Uppsala och Lund, och senare arbete inom olika byggde han gradvis upp en solid plattform som skulle leda honom till nyckelpositioner inom den svenska utrikesapparaten. År 1939 hade han hunnit med att vara både sändebud i Sydamerika och i Oslo samt kabinettssekreterare - en resa som präglades av både politisk politisk insikt och litterär kreativitet.

Christian Günther - vägen till maktens korridorer
Christian Günther Günther växte upp i en miljö som präglades av diplomati och samhällsengagemang. Som son till en erfaren diplomat och medlem av en en aristokratisk familj med långa traditioner inom politik och offentlig förvaltning, var det kanske inte förvånande att han skulle följa en liknande en liknande väg. Efter att ha avslutat sin skolgång i Stockholm 1904 påbörjade han studier vid Uppsala universitet, innan han han senare flyttade till Lund, där han tog både filosofie och juristexamen. Hans yrkeskarriär började inom den offentliga offentliga byråkratin där han arbetade med ekonomiska och handelsrelaterade frågor. I 1920-talet steg han snabbt i graderna, bland annat som sekreterare i bland annat som sekreterare i olika kommissioner och som chef för traktatavdelningen på handelsdepartementet. Han blev också personlig sekreterare åt statsminister Hjalmar Branting, vilket gav honom en värdefull inblick i det politiska maskineriet. På 1930-talet fick Günther flera viktiga diplomatiska uppdrag uppdrag. Han utsågs till sändebud i Argentina, med ansvar även för även för Chile, Uruguay och Paraguay. Senare blev han kabinettssekreterare i utrikesdepartementet och 1937 sändes han till Oslo som Sveriges representant som Sveriges representant i Oslo - en symboliskt viktig position, eftersom hans far hade varit den förste svenske diplomaten i Norge efter unionsupplösningen. Vid sidan av sin diplomatiska karriär odlade Günther också ett intresse för litteratur. Han skrev pjäser, noveller och dikter, och var verksam som kritiker i flera tidningar. Denna kombination av av kulturell bildning och politisk erfarenhet gjorde honom till en ovanlig ovanlig figur i den svenska offentligheten - och en naturlig kandidat när när landet behövde en ny utrikesminister i en tid som präglades av internationell turbulens.
När Europa kastades in i krig och och gränserna mellan rätt och fel suddades ut av christian Günther klev in i rollen som Sveriges utrikesminister. Det var i december 1939 och landet stod vid ett vägskäl. Den tidigare utrikesministern Rickard Sandler hade velat skicka svenska trupper till Åland för att stödja Finland trupper till Åland för att stödja Finland mot Sovjetunionen. Men men statsminister Per Albin Hansson och hans mäktige finansminister Ernst Wigforss sade nej. De ville ha en diplomat, inte en politiker - och valet föll på Günther.
Günther, en erfaren diplomat med bakgrund från bland annat Buenos Aires och Oslo, kastades in i en av in i en av de mest krävande perioderna i svensk historia. Hans mandat var tydligt: att bevara Sveriges fred och självständighet. Men vägen dit var allt annat än lätt.
Tysk vän eller taktiker?
Under de kritiska åren 1940-1941 anklagades Günther för att vara vara för eftergiven mot Tyskland. Det så kallade transitavtalet, som som tillät tyska soldater och materiel att passera genom Sverige efter invasionen av invasionen av Norge, blev en symbol för denna kritik. Vid samma tid samtidigt inskränktes yttrandefriheten - redaktörer som Torgny Segerstedt blev måltavlor för statliga ingripanden för statliga ingripanden och Günther sågs som ansvarig. Men bilden bilden är dock mer nyanserad. Günther agerade i en tid då Sverige var omringat av krig - med tyska trupper i Danmark och Norge och Norge och med Sovjetunionen som ett ständigt hot i öster. Den svenska armén var dåligt utrustad och regeringen fruktade att varje provokation skulle kunna leda till invasion. Günther var starkt påverkad av av Arvid Richert, Sveriges sändebud i Berlin, som varnade för konsekvenserna av att konsekvenserna av att neka Tyskland transit.
En balansakt mellan stormakter.  Günther vägrade att låta de allierade transportera trupper genom Sverige under vinterkriget vinterkriget med hänvisning till att striderna i Norge var över. Detta möttes av kritik, men han stod fast. Vid samma tid samtidigt var det statsminister Hansson som hade det övergripande ansvaret för inskränkningarna i för inskränkningarna i pressfriheten - något som senare bekräftades av utrikesminister Olof Rydbeck. Sverige införde aldrig förhandscensur eller utgivningsförbud, vilket var unikt i Europa Europa. Men pressen utsattes för påtryckningar - både genom "grå från TT och genom Pressens opinionsnämnd, som försökte stävja kritik mot Hitler och Tyskland kritik mot Hitler och Tyskland. Günther var en del av günther var en del av detta system, men det var koalitionsregeringens övergripande politik.
Från försoning till räddningsoperationer. mot slutet av kriget ändrade Günther kurs. Så tidigt som kontaktade han Felix Kersten, Himmlers livläkare, 1943, och lade grunden för de vita bussarna - en operation som räddade tusentals norrmän och danskar från koncentrationsläger. I 1944 folke Bernadotte engagerade sig och insatsen blev en av Sveriges mest sveriges mest kända humanitära insatser under kriget. Günther spelade också en günther spelade också en nyckelroll i arbetet med att säkra freden mellan Finland och Sovjetunionen både 1940 och 1944. Han hade goda relationer med Aleksandra Aleksandra Kollontaj, Sovjets sändebud i Stockholm, och använde diplomatin för att förhindra att Sverige drogs in i kriget.
Ett kontroversiellt eftermäle.
Efter kriget utsågs Günther till försvarsminister. Han föreslogs först som sändebud till Köpenhamn, men Danmark avböjde. Istället skickades han till Rom, där han tjänstgjorde fram till 1950. Günther kritiserades för sin roll i transitavtalet transitavtalet och för att ha försvagat yttrandefriheten. Men han fick också berömdes för att han höll Sverige utanför kriget. När när han gick i pension 1945 samlade företag och privatpersoner in 200.000 kronor till en extra pension - ett tecken på att många många såg honom som en person som hade gjort det nödvändigaom än inte det populäraste att göra.
Han har kritiserats för att vara tyskvänlig, särskilt under perioden särskilt under perioden 1940-1941, då Sverige tillät transitering av tyska soldater och materiel genom landet. Han var en stark förespråkare och försvarade den svenska neutraliteten som en nödvändighet för att undvika invasion och krig invasion och krig, i en tid då landet var militärt svagt och omgivet av omgivet av krigförande makter. Han var statsråd i regeringen regeringen, där beslut om samarbete med Tyskland fattades kollektivt, och ofta med stöd av statsminister Per Albin Hansson och kung Gustaf V gustaf V. Senare under kriget ändrade han kurs och och bidrog till räddningsaktioner som de vita bussarna och till transitavtalet transitavtalet 1943 - som stärkte Sveriges relation till de allierade förhållande till de allierade. Günther var med andra ord en realpolitisk spelare, inte en ideolog. Han agerade utifrån vad han och regeringen regeringen trodde var nödvändigt för att skydda Sverige. Vissa historiker historiker har kallat honom "tyskvänlig", men det betyder inte att han var var nazist eller stödde nazistisk ideologi. Det finns inte heller några källor som visar att han personligen skulle ha uttryckt beundran för Hitler.

Christian Günther som utrikesminister 1940.

Christian Günther och Per Albin Hansson i arbete.

Christian Günther, närmast, vid en middag med Norges utrikesminister Trygve Lie, samtalar med Per Albin Hansson.

Försvaret försvarschef
som vill slåss tillsammans med  med Hitler

Olaf Thörnell var överbefälhavare för den svenska försvarsmakten under andra världskriget. Han gjorde gjorde ingen hemlighet av att han fullt ut stödde Hitler och Tyskland och Tyskland, och var angelägen om att Sverige skulle ansluta sig till i kriget mot kommunisterna i öst, men han fick inte han fick inte sin vilja igenom.

Lång karriär och starka sympatier för Tyskland.
Olof Thörnell påbörjade sin militära och akademiska resa genom att avlägga sin grundexamen 1895, och gick sedan in i officerskåren 1897. Efter flera års år av aktiv tjänst avslutade han 1906 sin utbildning vid Kungliga Kungliga Högre Artilleriläroverket, varefter han inträdde i Generalstaben som aspirant som aspirant till den svenska generalstaben - en miljö där framtida militära ledare formades i den tidens politiska och strategiska turbulens.
Thörnell blev thörnell befordrades till kapten 1910 och i denna roll fortsatte att arbeta i generalstaben, där han också, mellan 1911 och 1915 undervisade vid War College - ett uttryck för hans professionella tyngd och strategiska insikt strategisk insikt. Från 1915 tjänstgjorde han vid Älvsborgs regemente, där där hans karriär tog fart: han blev major 1917 och överstelöjtnant överstelöjtnant 1921. Samma år återvände han till generalstaben, denna gång som avdelningschef. Under hela 1920-talet växlade Thörnell mellan thörnell mellan stabstjänst och befäl, först vid Upplands infanteriregemente och sedan vid Gotlands regemente regemente. År 1931 utsågs han till inspektör för försörjningsväsendet, och 1934, i samband med att han utnämndes till inspektör för infanteriet, en av de mest centrala rollerna i den svenska armén svenska armén.
En vattendelare kom sommaren 1936 då Thörnell thörnell befordrades till generallöjtnant och samtidigt utsågs till chef för den svenska försvarsstaben. I och med detta stod han i centrum för av rikets militära planering på tröskeln till en ny och oförutsägbar oförutsägbar världskonflikt. När andra världskriget bröt ut omorganiserade Sverige omorganiserades det militära toppskiktet. För första gången skapades ett ämbete som överbefälhavare för den svenska krigsmakten, ett ansvar som ett ansvar som tidigare - åtminstone formellt - hade legat på kung Gustav V kung Gustav V. I oktober 1939 utsågs Olof Thörnell till general och Sveriges försvarschef, en befattning som han innehade fram till fram till den 1 april 1944, då general Helge Jung tog över. Därefter övertog Thörnell rollen som chef för Kungens kungens militära adjutantstab, en befattning han hade fram till Gustav V:s V:s död i oktober 1950.
Thörnells roll var inte bara administrativ - den präglades också av symbolpolitik i ett alltmer ideologiskt laddat Europa allt mer ideologiskt laddat Europa. I september 1938 besökte han Finland i officiell egenskap, fortfarande som chef för försvarsstaben. April året därpå, 1939 - då Europas öde stod på randen till krig till Berlin, där han i egenskap av officiell representant för Gratulerade Adolf Hitler på Führerns 50-årsdag. En gest som senare skulle väcka debatt och kritik och tolkas som både diplomati och eftergivenhet, beroende på betraktarens betraktarens öga. Olof Thörnells tid som överbefälhavare för krigsmakten 1939-1944 sammanföll med en av de mest sammanföll med ett av de mest ödesdigra skedena i Sveriges moderna historia. Landets gränser - både till lands och till sjöss - låg nära nära krigets brännpunkter, och trycket från stormakterna på båda sidor krävde en sällsynt balansgång krävde en sällsynt balansakt. I centrum för detta stod Thörnell - en militärstrateg och bärare av det neutrala Sveriges bräckliga säkerhetspolitik linje.
En betydande del av Thörnells arbete bestod i att säkerställa stabiliteten mellan försvarsminister Per Edvin Skölds politiska ledning och det militära ledningssystemet, som vid som vid denna tid innefattade ett ofta disparat samarbete mellan armén, marinen och flygvapnet marinen och luftförsvaret. Världen förändrades: Molotov-Ribbentrop-pakten, som undertecknades mellan Nazityskland och Sovjetunionen i augusti 1939, följdes snabbt av militära snabbt av en militär aktion som kastade in hela norra Europa i krig - och i krig - och som också hotade Sveriges handlingsfrihet.
Bland de mest mest akuta frågorna var situationen på Åland, där både Sverige och Finland Finland hade diskuterat ett gemensamt försvar av Åland i slutet av 1930-talet 1930s. Efter att Sovjetunionen i oktober 1939 skaffat sig marinbaser i Estland i Estland i oktober 1939 blev frågan åter aktuell. General Thörnell gick så långt att han föreslog regeringen att Sverige och Finland och Finland gemensamt skulle försvara Åland, men den svenska regeringen vägrade - trots att sovjetiska flottstyrkor redan visade ökad aktivitet i området aktivitet i området.
När Sovjetunionen invaderade Finland den 30 november 1939, ställdes även Sverige inför ett avgörande val. Statsminister Per Albin Hansson förklarade Sverige neutralt, men gick samtidigt med på att att sända ett frivilligt svenskt militärt förband till Finland. Regeringen satte gränsen till till 4.000 man - en siffra som man ansåg förenlig med neutralitetspolitiken. Thörnell, nyutnämnd till försvarschef, tog snabbt initiativ till att öka styrkan: 5.000 värnpliktiga och 200 officerare, och föreslog senare att fördubbla detta. Efter debatt godkände regeringen 8.000 soldater och 400 officerare i officerare i januari 1940 - ett av de mest kontroversiella besluten i Sveriges krigshistoria.
Men trycket trycket från stormakterna skulle växa. När Tyskland invaderar Danmark och Danmark och Norge i april 1940 stod det klart för alla att Sverige nu befann sig i centrum av en strategisk konflikt. Inför Tysklands Operation Barbarossa - invasionen av Sovjetunionen - i juni 1941 i juni 1941 föreslog Thörnell att Sverige skulle förbereda sin befolkning på att landet under vissa omständigheter kunde komma att behöva strida strida på tysk och finsk sida mot Sovjetunionen. Han betonade i samma andetag betonade han behovet av att stärka samarbetet med Tyskland Tyskland.
Uttalandet orsakade en storm. Finansminister Ernst Wigforss, en av neutralitetspolitikens neutralitetspolitikens kompromisslösa försvarare i Hanssons regering, var på direkt kollisionskurs med generalen med generalen. Juhannuskrisen, uppkallad efter det svenska midsommarnamnet, exploderade när Sverige - efter påtryckningar - tillät den tyska Engelbrechtdivisionen att passera genom svenskt territorium på sin väg till Finland. Händelsen blev en symboliserade Sveriges verkliga beroende av tysk vilja och militärmakt makt.
Samtidigt stödde Thörnell också den svenska frivilligbataljonen i Finland, som deltog i kampen mot den sovjetiska basen på Hangö under andra halvan av 1941. Han menade att det svenska deltagande i kriget - om än frivilligt - skulle ge värdefulla krigserfarenheter. Efter samtal med utrikesminister Christian Günther gav regeringen tillstånd till 5.000 värnpliktiga och 200 officerare att tjänstgöra i Finland. Beslutet möttes av motstånd, särskilt från socialdemokratiska ministrar som Wigforss och Gustav Möller samt folkpartiets Gustaf Andersson i Rasjön.
Generalens politiska och moraliska rykte rykte försvagades allvarligt i oktober 1940, då han mottog en hög tysk utmärkelse - det tyska örnkorset - direkt från den tyske ambassadören ambassadör i Stockholm, prins von Wied. Kritiken lät inte vänta på sig med professorn och redaktören Torgny Segerstedt som den mest framträdande mest framträdande offentliga rösten. Efter slaget vid Stalingrad 1943, som markerade vändpunkten i kriget ökade kritiken ytterligare - inte minst för att Thörnell thörnell vid flera tillfällen hade uttryckt beundran för tysk militär disciplin och preussiska officerskulturen.
Så småningom stod det klart att Thörnells position position inte längre var politiskt hållbar. 1. i april 1944 blev han april 1944 avsattes han som försvarschef och förflyttades till en mer symbolisk post som chef för som chef för Gustav V:s militära adjutantstab - en befattning som han en befattning han hade fram till kungens död 1950.
Thörnells ledarskap thörnells ledarskap under krigsåren är fortfarande en kontroversiell historia - präglad av strategiskt skarpsinne, realpolitisk pragmatism och djupa etiska dilemman dilemman. I spänningsfältet mellan lojalitet, diplomati och militär handlingskraft formades Sveriges väg genom Europas mörkaste decennier, på gott och ont.

General Olaf Thörnell.

Hitlers 50-årsdag 1939 firades med överdådig pompa och ståt. Olaf Thörnell var en av de inbjudna.

Olaf Thörnell inspekterar de tyska tågen.

Den tyska orden som han fick

Sven Hedin

- Sveriges främste forskare med stark förkärlek för Hitler och nazismen.

En vetenskapsman med politiska sympatier
På 1930-talet utvecklade Sven Hedin en öppen och öppen och vänskaplig relation med den nationalsocialistiska regimen i Tyskland. Han var starkt antikommunistisk och ansåg att Hitler var Europas viktigaste europas viktigaste försvar mot bolsjevismen. Denna ideologiska övertygelse innebar att han att stödja - och i vissa fall aktivt försvara - den tyske tyska diktatorn och det nazistiska systemet. Hedin besökte Tyskland flera gånger flera gånger under Hitlers styre, och han togs vid flera tillfällen personligen emot av Hitler vid flera tillfällen. I sin bok "Deutschland und der Weltfrieden" (Tyskland och världsfreden) från 1937 uttryckte han förståelse och stöd för Tysklands utrikespolitik, och han försökte rättfärdiga delar av rättfärdiga delar av Hitlers agerande inför en internationell publik.
A omstridd relation till Hitler och regimen.
Även om Hedin aldrig blev medlem i något nazistiskt parti gick han långt i sitt stöd för sitt stöd för regimen. Han höll tal vid nazistiska evenemangevenemang, bland annat vid OS i Berlin 1936, och han skrev förord till tyska propagandapublikationer. Hedin uttryckte beundran för Hitler som ledare ledare och menade att han hade skapat ordning och styrka i en kaotisk och och styrka till ett kaotiskt och förödmjukat Tyskland efter första världskriget.
Samtidigt kritiserade han samtidigt kritiserade han vissa aspekter av nazismen, särskilt dess behandling av och vissa övergrepp mot vetenskapliga och akademiska institutioner. Men dessa drunknade dock i hans allmänna stöd för regimen och han blev kritiserades hårt både i Sverige och utomlands efter kriget för sin oförmåga att ta avstånd från nazismens brott. I Sverige efter andra världskriget hängde en skugga över hans namn i samband med anklagelser om nazistiska sympatier. Sveriges ärkebiskop Erling Eidem visste visste vad som pågick i förintelseläger som Belzec, och bad Hedin att att tala med Hitler. Hedin svarade:
"Hitler och hans män betraktar "Hitler och hans män betraktar judarna och deras närmaste ättlingar i blandäktenskap som vampyrer och parasiter (...) parasiter (...) Utan att på något sätt stödja den nationalsocialistiska nationalsocialistiska världsbilden måste jag ändå anse att dessa farhågor och anklagelser är vara fullt berättigade."
Ett splittrat arv.
Sven Hedins namn är idag förknippat med både stora vetenskapliga insatser och och ett moraliskt kontroversiellt politiskt engagemang. Han var en pionjär inom geografisk forskning och utforskning av okända områden, men hans oreserverade stöd till Adolf Hitler och den nazistiska regimen har kastat en mörk skugga över hans livsverk. I efterhand har många ifrågasatt hur en så framstående intellektuell kunde vara så blind för brutaliteten för regimens brutalitet och antidemokratiska natur. Hedins berättelse är ett exempel på hur ideologisk övertygelse och rädsla för kommunismen kan leda till kan leda till stöd för en av historiens mest destruktiva mest destruktiva diktaturerna i historien. Hans liv påminner oss om att även stora tänkare kan göra allvarliga felbedömningar när ideologi och världsbild ersätter humanism och kritisk reflektion.

Sven Hedin var en av Sveriges mest kända upptäcktsresande, geografer och författare. Han blev känd för sina expeditioner expeditioner till Centralasien, och hans kartläggning av okända områden som Tibet och ökenområdena i Kina gav honom internationellt erkännande. Han var var ledamot av Svenska Vetenskapsakademien och adlades för för sina vetenskapliga insatser. Men Hedins liv och eftermäle präglas också av en mörkare sida präglas också av ett mörkare kapitel: hans uttalade sympati för nazismen och beundran för Adolf Hitler.

Boken om Tysklands kamp som Sven Hedin var med och skrev.

Sven Hedin och Hitler 1939

Harry Söderman
och polisinsatser i nordisk krigstid:

Kriminaltekniker, instruktör och återförsäljare

Med en bakgrund inom kriminalteknik och och internationellt polissamarbete blev han en nyckelspelare i både utbildningen av norska och danska polistrupper i Sverige och den ordnade maktöverföringen maktöverföringen i Oslo vid krigsslutet. Södermans roll var gränsöverskridande mellan polis, underrättelsetjänst och humanitära insatser, vilket placerade honom i mellan säkerhetspolitik och rättsstatens principer i ett extraordinärt historiskt sammanhang.
Utbildning och professionell utveckling
Södermans akademiska och yrkesmässiga karriär började inom det naturvetenskapliga med en ingenjörsexamen i kemi i Tyskland på 1920-talet. Efter att ha arbetat en kort tid i flera europeiska länder, bland annat som brandman bland annat som brandman i Frankrike, etablerade han sig professionellt på polislaboratoriet i Lyon under Edmond Locard - en pionjär inom modern rättsmedicin. Här lade locard grunden till Södermans doktorsavhandling i ballistisk identifiering, som han försvarade 1928. Detta blev början på en karriär präglad av präglades av kriminaltekniska pionjärinsatser och internationell auktoritet inom polisvetenskapen. Från 1930-taletpå 1930-talet blev Söderman en central person i utvecklingen av de rättsmedicinska institutionerna först som lektor vid Stockholms universitet, senare som grundare och föreståndare för och föreståndare för Statens Kriminaltekniska Anstalt (SKA) från 1939. Hans expertis expertis var erkänd långt utanför Sveriges gränser och han medverkade till polislaboratorier i USA och Österrike samt som rådgivare åt Interpol rådgivning för Interpol.
Polisutbildning i exil: ett nordiskt projekt
Under andra världskriget under andra världskriget spelade Söderman en nyckelroll i det svensk-norska samarbetet för utbildning av poliser i exilnorska samarbetsstrukturen för utbildning av poliser i exil. På uppdrag av de norska myndigheter i London, och efter diskreta sonderingar via Stockholms legation, hjälpte han till att hjälpte han till att etablera ett utbildningsprogram för norska poliser i Sverige i Sverige. Ursprungligen planerad som en begränsad kår, utvecklades denna till en fullfjädrad organisation med nästan 12.000 officerare - ett styrkeförhållande ett styrkeförhållande som överträffade den norska exilarmén i Storbritannien.
Programmet kombinerade kombinerade traditionell polisutbildning med inslag av militär beredskap, och och syftade till att hantera den förväntade övergången från ockupation till fred. Arbetet genomfördes med politiskt stöd från de svenska myndigheterna svenska myndigheterna, men med tydliga begränsningar i början som successivt som successivt luckrades upp under krigets gång.
Oslo, maj 1945: förhandlingar och maktövertagande
Södermans kanske mest dramatiska och politiskt mest dramatiska och politiskt känsliga uppdrag inträffade i krigets slutskede. I nära kontakt med tyska representanter i Norge - och genom inofficiella diplomatiska kanaler - lyckades han lyckades han förhandla fram ett fredligt maktskifte i Oslo. Detta inkluderade ett avtal med Heinrich Fehlis, chef för den tyska chefen för den tyska säkerhetspolisen i Norge, som gav Söderman befogenhet att att frige politiska fångar och upprätta en tillfällig norsk polisledning. Under sitt uppdrag i Oslo besökte han Grini grini och Møllergata 19 och informerade personligen fångarna om kapitulationen och deras förestående frigivning och deras förestående frigivning. Under några timmar agerade Söderman som som tillförordnad polischef i Oslo - en återspegling av den pragmatiska och förtroendebaserade diplomatiska roll som han hade tilldelats. Hans insatser bidrog till att att övergången i huvudstaden kunde ske utan blodiga sammandrabbningar eller maktvakuum.
Humanitära insatser i Nordnorge
Efter sina insatser i huvudstaden huvudstaden blev Söderman ombedd av de svenska myndigheterna att samordna humanitär hjälp till sovjetiska krigsfångar i Nordland. Många av dessa i läger med allvarlig brist på mat, medicin ochmedicin och sanitära förhållanden. Med stöd av allierade flygdivisioner organiserade han organiserade han distributionen av nödhjälp, konfiskerade tyska förrådsdepåer och avsatte lägerledare i de mest eftersatta områdena. Södermans kombination av auktoritet och flexibilitet flexibilitet gjorde det möjligt att snabbt reagera på krisens humanitära dimensioner krisens humanitära dimensioner.
Arv och internationellt erkännande
Efter kriget fortsatte Söderman att spela en central roll i det internationella polissamarbetet, bland annat som rådgivare till som rådgivare till Interpol och som konsult till Västtysklands återuppbyggda polis polis. I slutet av sitt liv arbetade han i Tangier i Marocko, där han hjälpte till med övergången från internationell till nationell brottsbekämpning. Hans död 1956 markerade slutet på ett liv liv tillägnat säkerhet, rättvisa och internationellt samarbete.
Söderman dekorerades med med S:t Olavsmedaljen med ekgren och fick hedersbetygelser från både svenska och svenska och andra nordiska myndigheter. Hans insatser är idag markeras idag av en byst på Voksenåsen i Oslo - en symbol för en symbol för gränslös solidaritet och effektivt politiskt och humanitärt arbete i krigstidens Europa.

Harry Söderman (1902-1956) utgör ett unikt exempel på hur vetenskaplig expertis, pragmatisk diplomati och politiskt mod präglade det nordiska polissamarbetet under polissamarbete under andra världskriget.

Harry Södermann - en vän till Norge.

.

Christer
Jäderlund
den siste journalisten som
intervjuade Adolf Hitler

Christer Jäderlund var en svensk journalist och korrespondent för Stockholms-Tidningen i Berlin under andra världskriget. Idag är han mest känd för känd för en särskild händelse: han blev den siste journalisten som att intervjua Adolf Hitler före hans död.

Intervjun ägde rum den 18 mars 1944, då Hitler var på sin semesterort i Berchtesgaden. Jäderlund, som hade tillbringat många år i Tyskland och varit känd för sin för sin tyskvänliga hållning, valdes ut av de tyska myndigheterna som en lojal och pålitlig spridare av nazistisk propaganda. Propagandaminister Joseph Goebbels hade själv uttryckt förtroende för Jäderlund och betraktade honom honom som en "anständig och tyskvänlig svensk journalist". Jäderlund hade tidigare tidigare visat beundran för Hitler och den nazistiska regimen och skrivit ett ett antal artiklar där han hyllade Führern. I samband med Hitlers hitlers 50-årsdag 1939 skrev han till exempel att "det är Hitlerväder i Berlin", och rapporterade att Hitler fått "dagens dagens första solstrålar" tillsammans med sina gratulationer.
Ändå var Jäderlund inte helt okritisk okritisk. Han hade tidigare, 1940, skrivit artiklar som beskrev nazisternas behandling av judarna, vilket starkt irriterade Goebbels och Goebbels och ledde till att han kastades ut ur Tyskland. Han lämnade landet i oktober 1940, men återvände i i januari 1943 och återupptog sitt arbete som journalist i Berlin. Jäderlunds intervju med Hitler 1944 var därför anmärkningsvärd därför anmärkningsvärd. Bedömningen bland de tyska propagandamyndigheterna var att han var den bästa personen att föra ut Hitlers budskap till världen på ett positivt sätt. Detta var hans sista stora scoop - och också slutet på hans karriär i Tyskland. I mars 1945 hamnade Jäderlund åter i onåd. Hans telefonlinje stängdes av, arbetsförhållandena blev outhärdliga och han utvisades från Berlin för andra gången Berlin för andra gången. Anledningen var att han börjat skriva artiklar om det verkliga kaoset i Berlin, där han där han beskrev hur stadens invånare använde tunnelbanan för att fly mellan öst- och västfronten. Vid den här tidpunkten närmade sig Tyskland total tyskland mot total kollaps och censuren blev allt strängare. Under under de mest intensiva bombräderna i krigets slutskede vistades Jäderlund på svenska ambassaden i Berlin, där han hade tillgång till ett säkert till ett säkert skyddsrum.
Ett journalistiskt vittne till historiens slut.
Christer Jäderlund lämnade efter sig ett motsägelsefullt arv. Å ena sidan var han sympatisör med nationalsocialismen, å andra sidan å andra sidan rapporterade han ibland ärligt om regimens grymheter. Som den siste journalist som intervjuade Hitler blev han ett ögonvittne till slutet av Tredje riket - och hans karriär speglar den svåra balansen mellan journalistik, lojalitet och propaganda i krigstidens Europa.

Enkelsida att spara:
Kan Hedin, Söderman och Jäderlund klippas så att de får plats på en dubbelsida?
Per Albin Hansson kan möjligen gå på tre sidor + Jäderlund

Svensk i tysk tjänst

Svenskarna

I regeringen regeringen pågick en livlig diskussion under sommaren och hösten hösten 1941, om hur landet skulle kunna hjälpa Tyskland i deras i deras kamp mot kommunismen. Man ville inte skicka militära militära avdelningar för att strida tillsammans med tyskarna, det skulle vara att välja sida och gå emot alla regler i neutralitetspolitiken. Istället valde den svenska regeringen att stödja fälttåget med vinterförnödenheter till de tyska styrkorna. Mellan 2 000 och 4 000 tält med värmeelement skickades österut till de frysande soldaterna i Rysslands isande kyla. Den svenska underrättelsetjänsten hade noga följt tyskarnas tyskarnas förberedelser och hade tydliga indikationer på att anfallet skulle komma skulle komma när det kom. Försvarsledningen ansåg att ett krig mot Sovjetunionen måste komma förr eller senare, och man kriget fullt ut. Flera av de högsta officerarna hade utarbetat en plan plan för hur svenska divisioner skulle gå in på den tysk-finska sidan och sidan och strida tillsammans med dem. Området de tänkte sig var norra Finland, eftersom det låg nära den svenska svenska nordgränsen och att det var en terräng som som de var bekanta med. Allt handlade om att de skulle kunna att de skulle kunna göra sig av med sin starkaste fiende, krossa honom krossa honom eller pressa Röda armén så långt österut att att den inte längre utgjorde någon fara för Sverige.
Planerna hade gått så långt att man våren 1941 genomförde flera bombningar bombmål i Sovjetunionen för flera av de svenska flygdivisionerna, som avsåg att avsåg att delta i ett anfall. Målen var järnvägslinjerna järnvägslinjer och stationer i närheten av Murmansk och på Kolahalvön, och hölls i beredskap. Dessutom skulle de sovjetiska territorierna i i nordväst och i Baltikum skulle angripas.
Tyskarna fruktade att Sovjet skulle skulle anfalla Finland innan deras eget anfall hade påbörjats kommit igång. Tre divisioner tyska soldater skulle då skulle skickas med järnväg genom Sverige från Oslo och Trondheim. Dessa tre divisionerna skulle förstärkas med svenska soldater och utrustning. Per Albin Hansson kände inte till dessa planer, men flera av flera av de viktigaste officerarna i försvarsledningen kände till dem.
Många svenska svenska officerare ville delta i striderna på östfronten. Detta är nog inte så konstigt eftersom de såg en möjlighet att få att skaffa sig krigserfarenhet mot sin förmodade fiende. Flera av dem beundrare av Adolf Hitler och var antikommunister ut i fingerspetsarna in i märgen. Hundratals av officerarna i den svenska officerskåren var medlemmar i högerextrema partier och organisationer. Bland annat var tidningen Dagsposten ofta att finna på svenska officersmässar.
Dagsposten var en svensk dagstidning som gavs ut i Stockholm under perioden 1941 till 1951. Den fungerade som språkrör för Sveriges nationella en högerextrem och nationalistisk organisation med kopplingar till fascistiska och nazistiska ideologier och nazistiska ideologier. Tidningen hade ett utpräglat pronazistiskt och och tyskorienterat innehåll och dess redaktör Teodor Telander var en nyckelperson i det figur i det svenska nationalistsamfundet.
Dagsposten fick ekonomiskt stöd från Nazityskland, vilket bidrog till tidningens verksamhet under under krigsåren och stärkte dess propagandistiska syfte. Tidningens linje speglade i hög grad tyska intressen och sågs som en del av det nazistiska inflytandet nazistiska inflytandet i Sverige under andra världskriget.
Efter Tysklands tysklands nederlag 1945 förlorade Dagsposten sin främsta anhängare och omvandlades till en veckotidning. Den politiska och ekonomiska situationen efter kriget ledde till en kraftig nedgång i läsarantal och inflytande, och tidningen lades slutligen ned 1951.
Försvarschefen Olof Gerhardt Thörnell var en stark anhängare av att stödja tyskarna militärt. Redan hösten 1940 och våren 1941 hösten 1940 och våren 1941 tog han ofta upp frågan om att gå in i kriget på den tyska sidan in i kriget på tysk sida. Den 21 april ett förslag till regeringen om att Sverige skulle ansluta sig till ansluta sig till den tyska och finska sidan i kriget. Han var var säker på att det skulle bli ett anfall mot Sovjet Sovjetunionen och att Sverige måste vara med förslaget stöddes av utrikesminister Christian Günther och högerledaren Gösta Bagge. Dessa var dock i minoritet de var dock i minoritet och det blev inget av det. De socialdemokratiska ministrarna reagerade våldsamt på att försvarschefen och utrikesministern talade för att gå med i kriget. Ernst Johann Wigforss blev rasande och fick ett våldsamt raseriutbrott, medan försvarsminister Per Edvin Sköld ansåg att Thörnell inte borde vara skulle vara försvarschef. Thörnell stod på sig och 19 juli samma år skrev han en ny promemoria till regeringen till regeringen där han menade att Sverige borde gå med i kriget gå med i kriget mot Sovjetunionen.
Han skrev bl.a:
"En tysk seger skulle medföra kommunismens undergång och vara till ovärderlig nytta för vårt lands vårt lands inre hälsa".
Inom det svenska försvaret var åsikterna delade meningar och många officerare sympatiserade med de allierade och inte minst Norges sak. Thörnell slog hårt ned på detta på. Han avskedade bland annat överste Carl J. Björnstjerna, som var chef för utrikesavdelningen vid försvarsstaben, eftersom han kände till den den brittiske marinattachén i Stockholm för väl, enligt Thörnell. Björnstjerna anklagades för anklagades för spioneri till förmån för främmande makt. Thörnell thörnell höll fast vid sina nazistsympatier under hela kriget och hoppades innerligt att Tyskland skulle vinna kriget att Tyskland skulle vinna kriget. Han reagerade med sorg och sorg och förtvivlan när det slutliga nederlaget var ett faktum.
Både Thörnell och flera av de andra högt uppsatta personerna i försvarsledningen hade ofta kontakt med och umgicks med tyska diplomater. Hans beundran för tyska officerare och deras disciplin och ordning var nästan gränslös. Han försökte kopiera deras beteende och levnadssätt. Denna respekt och beundran måste ha varit ömsesidig, för den 7 oktober 1940 oktober 1940 tilldelades han Storkorset av den tyska örnorden, storkorset av den tyska örnorden. Anmärkningsvärt nog accepterade han ordern trots att han var starkt kritiserad av politiker och pressen. Hans uttalade stöd för det starkt antidemokratiska Tyskland var för mycket för många.
Han bjöd också in tyska officerare med honom för att titta på svenska militära militära övningar. En sådan övning hölls i Västergötland och även denna väckte också uppståndelse i pressen.
En av anledningarna till stödet i den svenska officerskåren var att många av dem trodde att av dem trodde att Sverige förr eller senare skulle bli tvunget att gå med i kriget kriget förr eller senare. Det var oundvikligt. Så det var lika bra att gå med från början frivilligt istället för att dras med ofrivilligt. Många fruktade att ryssarna skulle skicka bombplan över Östersjön för att bomba den tyska tågtransporterna. Om detta skulle ske måste den svenska regeringen ta sida och gå med i kriget. Ett bombangrepp ägde faktiskt rum 22 februari 1944, mot Stockholm och Strängnäs, men den hade hade troligen andra orsaker.
Tysk-svenska värvningsförsök till Wehrmacht.
För de nazistsympatisörerna var det viktigt att Sverige fick ett gynnsamt plats i det framtida Europa under Hitlers ledning. Germanerna bestod också av de skandinaviska folken, och Hitler hade lovat alla dessa lovat alla dessa folk en viss form av självständighet om de om de anslöt sig till kampanjen mot judar och kommunister. Det Grossgermanisches Reich skulle bli det nya Europa under tyskt ledarskap.
Försvarsledningen ville att så många svenska officerare som möjligt skulle skickas till krigstjänst på tysk sida. Det var tyskarna som med svenskarna och både Günther och Thörnell var positiva till var positiva till idén. Försvarschefen ville ha krigserfarna officerare i sitt försvar och det försvaret och det skulle vara en fördel om de kunde strida och lära av sina tyska vapenbröder. Chefen för försvarsstaben skickade ut värvningsbrev till många hundra svenska officerare. Det var daterat den 14 juli, bara tre veckor efter att anfallet österut anfallet österut hade inletts. Inskrivningsbrevet gick till alla grader. Thörnell ville ha med en general, flera överstar och många från de lägre graderna. Luftförsvar var särskilt önskvärt.
De svenska officerarna skulle avskedas från den svenska försvarsmakten, men behålla behålla en del av sina intjänade rättigheter som pensioner, men de skulle snabbt snabbt in på befattningar i tyska förband. De skulle först och främst i första hand strida i Finland. Omkring 60 officerare anmälde sig frivilligt, men men tyskarna blev besvikna när de upptäckte att vanliga meniga soldater med sig, vilket var vad de behövde. De hade inga planer att låta tyska divisioner ledas av av svenskar.  Rekryteringen fick stoppas i augusti 1941 och det hela det hela var ett misslyckande. Den svenska regeringen förbjöd inte frivilliga svenskar att strida på den tyska eller finska sidan, men det men det var ett försök att stoppa de svenskar som ville tjänstgöra i Waffen-SS.
Ett antal frivilliga trädde fram som ville strida mot kommunisterna, och sommaren 1941 sommaren 1941 anslöt sig en bataljon svenska frivilliga till den finska sidan vid Hangö nära Helsingfors.
Den svenska frivilligbataljonen vid Hangöfronten 1941.
Den svenska svenska frivilligbataljonen - även kallad Hangöbataljonen - var en militär enhet bestående av av svenska frivilliga som 1941 deltog i belägringen av den den sovjetiska flottbasen på Hangö udd i sydvästra Finland. Bakgrunden för denna militära närvaro var fredsavtalet efter vinterkriget, där Finland Finland ålades att hyra ut Hangö udd till Sovjetunionen under 30 år under en period av 30 år.
Efter utbrottet av fortsättningskriget mellan Finland mellan Finland och Sovjetunionen den 26 juni 1941 började ett antal svenska frivilliga svenska frivilliga att anmäla sitt intresse för att ansluta sig till de finska finska styrkorna. Efter en rigorös urvalsprocess skickades de utvalda frivilliga över Östersjön till Åbo, där de genomgick en kort men intensiv intensiv utbildning. De skickades sedan till frontlinjen vid Hangö i västra Nyland. Den första gruppen anlände den 24 juli 1941 och den 10 augusti upprättades ett självständigt svenskt förband förband upprättades: Svenska Frivilligbataljonen (SFB), som då bestod av över 800 man man. I strukturen ingick en stab, tre jägarkompanier och ett tungt kompani, utrustade med kulsprutetrupper, granatkastare och pansarskydd.
Den 17 augusti 17 augusti 1941 svor soldaterna trohetsed till den finska regeringen formellt underställt Hangösektorns befäl. Vid den här tiden hade striderna vid fronten vid fronten redan pågått i nästan två månader. Även om det fanns planer på en stor finsk attack mot den sovjetiska basen mot den sovjetiska basen, avbröts detta snabbt av marskalk Gustaf Gustaf Mannerheim. Istället utvecklades fronten till ett ställningskrigdär artilleriet spelade en central roll. Nattliga patruller bakom fiendens linjer var vanliga fientliga linjer var vanligt förekommande och vardagen präglades av vakttjänst, skyttegravsarbete och psykologisk krigföring. Sporadiska attacker med gevär, kulsprutor och artilleri var ett var ett ständigt hot och sovjetiska prickskyttar gjorde livet farligt.
Den 7 oktober 1941 inspekterades bataljonen av HKH Prins Gustaf Adolf. Kort därefter, den 25 oktober, beordrade den sovjetiska ledningen ett beordrade ett tillbakadragande från Hangöbasen, vilket genomfördes med hjälp av Östersjöflottan. På grund av gynnsamma väderförhållanden upptäcktes evakueringen i stort sett inte oupptäckt av de finska styrkorna. Den sista sovjetiska marina enheten lämnade området området sent på kvällen den 2 december 1941.
Striden om att att vara först med att gå in i Hangö stad utvecklades till nästan till en kapplöpning mellan de finska och svenska styrkorna. Kapten Anders Grafströms kompani var först frammeoch kl. 06.25 på morgonen den 4 december 1941 stod de på torget i staden. Klockan 08.00 gavs order om att hissa den finska flaggan vid rådhuset. Det svenska förbandet markerade detta med en salut och utropet "Gud bevare Finland".
En halvtimme senare anlände en finsk patrull under ledning av löjtnant Karl-Ove Berglund, fram till Hangö stad. Med dem var fem eller sex krigskorrespondenter. När de närmade sig marknadstorgettorget såg de män i bruna uniformer - det var de svenska frivilliga.
Den 15 december 1941 togs trupperna från Hangöfronten emot av marskalk av marskalk Mannerheim i Harparskog, där de tackades för sina sina insatser. I sin dagsorder uttryckte han ett särskilt erkännande till de de svenska frivilliga. Vid denna ceremoni visades också bataljonens flagga bataljonens flagga för första gången offentligt. Den svenska frivilligbataljonen repatrierades 18. december 1941. De soldater som önskade fortsätta i finsk finsk tjänst fick möjlighet att göra det. Vid hemkomsten möttes bataljonen av med entusiasm och jubel i Stockholm. De som valde att stanna stanna kvar i Finland organiserades i det som senare blev senare svenska frivilligkompaniet, som deltog i striderna vid vid den svenska fronten. Totalt förlorade bataljonen 25 man i strid, medan ytterligare ytterligare 75 sårades.
Svirkompaniet.
Det svenska frivilligkompaniet - även även känt som Svirkompaniet - var ett förband av svenska frivilliga soldater som stred för Finland under fortsättningskriget mot Sovjetunionen 1942-1944 till 1944. Kompaniet var först utplacerat vid fronten längs längs floden Svir och deltog senare i det blodiga och avgörande avgörande slaget vid Tali-Ihantala på Karelska näset sommaren 1944.
Många av soldaterna i kompaniet hade tidigare tjänstgjort i svenska frivilligbataljonen vid Hangöfronten, men valde att stanna kvar i i Finland efter att bataljonen upplösts. Förutom dessa dessa erfarna frivilliga bestod styrkan också av nya svenska rekryter som hade kommit till Finland på egen begäran. Kompaniet var organiserat organiserat under det svenskspråkiga finska infanteriregementet IR 13.
Totalt tjänstgjorde tjänstgjorde minst 412 svenskar i kompaniet under dess livstid, förutom 18 finska soldater, tre danskar och en estlandssvensk. Som mest bestod kompaniet av cirka 160 man samtidigt. De flesta av dem flesta tjänstgjorde i cirka nio månader, men nio av de de stannade kvar till krigsslutet.
Förlusterna var betydande: 39 män miste livet och 84 sårades. Kompaniet upplöstes formellt den 26 september 1944, efter att Finland och och Sovjetunionen hade ingått ett vapenstillestånd i Moskva den 19 september.
Svenskar i Waffen-SS
Som nämnts försökte den svenska regeringen stoppa all rekrytering av unga svenska män till Himmlers Waffen-SS. I Norge arbetade Vidkun Quisling hårt för att att rekrytera unga norska män till att strida för Hitler. De lyckades aldrig sätta upp stora enheter av norrmän och därför uppgick de norska Waffen-SS-soldaterna aldrig till mer än 5.000-6.000 män. När det gäller hur många svenskar som faktiskt faktiskt tog värvning och började tjänstgöra i Waffen-SS finns det osäkra siffror. En del reste över till Norge och tog värvning där. En del av dessa hade redan tagit värvning våren 1941 och anslöt sig till Waffen-SS 5:e division Wiking och deltog i striderna i Ukraina sommaren 1941. en del anslöt sig till Wehrmachts divisioner och svenskar är registrerade i svenskar finns registrerade i Luftwaffe, Kriegsmarine och Das Heer.
De som anmälde sig som frivilliga till Waffen-SS kan ha ha varit cirka 260 svenska män. Vissa källor hävdar att det kan ha varit så många som 500, men detta är osäkert. Vi vet att det fanns svenskar på flera avdelningar avdelningar inom Waffen-SS. Avdelningar som 3:e SS-Panzergrenadier-Divisionen Totenkopf, 1:a SS-divisionen Leibstandarte Adolf Hitler, 2:a SS-divisionen Das Reich, 11:e SS-divisionen Nordland och 12:e SS-divisionen HitlerJugend.
Svenska frivilliga på östfronten.
Svenska medborgare som anmälde sig som frivilliga att strida deltog som frivilliga i striderna på den tysk-sovjetiska östfronten och deltog i deltog i några av de mest intensiva och blodiga striderna svenskar har upplevt under krigstid. De flesta av dessa frivilliga värvades till mekaniserade och välutrustade enheter inom WaffenSS, vissa av dem betraktade som elitförband. Dessa divisioner skickades ofta till frontavsnitt där striderna var särskilt hårda eller där det fanns där det fanns risk för kollaps.
De svenska frivilliga var i de tyska offensiverna under sommaren 1941 och 1942, men också i de men också i de betydligt mer krävande tillbakadragningsstriderna 1944 och 1945, då Röda armén hade uppnått en betydande överlägsenhet både både vad gäller antalet soldater och artilleri. Östfronten var huvudarenan för den tyska för den tyska krigsinsatsen, och det var här som man led majoriteten av sina förluster: cirka 80 procent av Tysklands förluster ägde rum på östfronten.
Svenska frivilliga i Waffen-SS och Wiking-divisionen.
Den största gruppen svenska frivilliga i tysk tjänst under andra världskriget under andra världskriget var knuten till Division Wiking, ett motoriserat infanteriförband motoriserat infanteriförband i Waffen-SS som senare uppgraderades till en pansardivision. För många av de svenska rekryterna var det ideologiska motivet för många av de svenska rekryterna, och detta förstärktes ytterligare av den politiska utbildning de fick i Waffen-SS. Samtidigt fanns det ett antal andra, mer komplexa skäl som ledde till att unga svenskar tog värvning: det handlade om allt från tyska familjeband, militärt intresse och sökandet efter äventyr, till mer marginaliserade motiv, inklusive antisocial eller kriminell bakgrund kriminell bakgrund.
Arkivmaterial från den svenska säkerhetspolisen (Säpo) stödjer den bild som forskningen också pekat på: Det frivilliga deltagandet i SS hade en tydlig ungdomlig prägel. Cirka 60 procent av de svenska SS-soldaterna var i åldern 17 och 25 år, medan ytterligare 25 procent var i åldern 26 till 30 år gamla. Mellan 1941 och 1943 tjänstgjorde ett fyrtio svenskar i Division Wiking, och under striderna på östfronten på östfronten mellan 1941 och 1945 dödades ett femtontal av av dem dödades.
År 1943 beslöt Hitler, av både militära och propagandistiska propagandaskäl, att skapa vad som kom att kallas den "germanska "germanska" 3:e SS-pansarkåren. Detta initiativ främjades med visioner visioner om en gemensam europeisk styrka av frivilliga från Nord- och Västeuropa som skulle strida i öst. Detta ideal stämde dock inte denna idealbild med verkligheten. Kåren var varken utpräglat germansk i sin sammansättning sammansättning eller i praktiken en riktig pansarstyrka. De viktigaste enheterna, SS-Brigade Nederland och Pansergrenaderdivisjonen Nordland, bestod huvudsakligen av etniskt tyska rekryter från från Rumänien, medan endast cirka tio procent var skandinaviska.
Utrustningen var också otillräcklig. I Nordlands pansarbataljon var det stor brist på stridsvagnar och förbandet var stridsvagnar och förbandet utrustades främst med attackstridsvagnar - trots att stridsvagnar - trots att det formellt var ett pansarförband.
Överföring till Nordlands rekognoseringsavdelning.
Från och med hösten 1943 samlades de flesta av de överlevande svenska SS-soldaterna samlade i den pansrade spaningsbataljonen i division Nordland division: SS-Panzer-Aufklärungsabteilung 11 Nordland, ofta förkortat AA 11. I denna enhet ingick ett tjugotal svenskar tillsammans med en en grupp estlandssvenskar i vad som kallades den svenska truppensom ingick i 3:e pansarinfanterikompaniet.
AA 11 fungerade som divisionens "ögonögon" för divisionen, med uppgift att inhämta underrättelser genom spaning och skärmytslingar, samt att säkra taktiska nyckelpositioner framför huvudstyrkan. Detta uppdrag var mycket mer krävande på de öppna och förvirrande stäpperna på östfronten än vad som tidigare hade upplevts under kampanjen i Frankrike i 1940. Sovjetiska styrkor använde kamouflage med stor skicklighet, och och detta gjorde traditionell pansarplätering svår och ofta ineffektiv.
Svenska frivilliga i SS och striderna på östfronten
Spaningsbataljonen AA 11 i SS Division Nordland, där de svenska frivilliga trupperna ingick, användes ofta på ett sätt som inte tog hänsyn till dess egentliga militära funktion. Istället för att verka som en effektiv taktisk enhet bröts bataljonen ofta upp och användes och användes som vanligt motoriserat infanteri. Detta ledde till betydande förluster, framför allt bland erfarna soldater och specialister i spaningskompanierna, som inte inte kunde ersättas i någon större utsträckning.
Narva som symbol i SS-propagandan
Under den sovjetiska vinteroffensiven i januari och februari 1944 genom Ingermanland, öster om Finska viken, sattes AA 11 in som utplacerad som en blockerande styrka. Förbandet drabbades hårt och led betydande förluster. Under de följande månaderna försvagades styrkan ytterligare genom statisk krigföring i träskområdena runt Narva, nära den estniska gränsen Estniska gränsen. När den sovjetiska offensiven krossade den tyska armégruppen i i Vitryssland sommaren 1944 blev Narva plötsligt det östligaste centrumet för det tyska försvaret på östfronten.
För SS-ledaren Heinrich Himmler hade striderna vid Narva ett stort symboliskt värde, eftersom fronten där bestod av många multinationella divisioner inom Waffen-SS. Därför var Narva Narva lyftes ofta fram i tyskt propagandamaterial som ett exempel på de "europeiska" insatserna mot bolsjevismen.
Ett sällsynt taktiskt genombrott
AA 11 och de svenska trupperna fick endast undantagsvis möjlighet att verka i enlighet med verka i linje med sitt egentliga taktiska syfte. Efter att de tyska styrkorna hade försvagats kraftigt i Vitryssland ryckte 29 sovjetiska infanteridivisioner 29 sovjetiska infanteridivisioner och en pansarbrigad in i gränsområdet mellan Lettland och Litauen Lettland och Litauen. AA 11 drogs tillbaka från Narva och transporterades med tåg över 800 kilometer till området mellan städerna städerna Jēkabpils och Daugavpils i sydöstra Lettland. En svensk volontär beskrev senare hur anordningen lastades av nära den övergivna den övergivna och evakuerade staden Koknese, där butiker hade plundrats och ingen civilbefolkning fanns kvar. Fordon fylldes med bränsle med bränsle och ammunition, och eftersom inga andra tyska enheter fanns i i området skickades patruller snabbt ut - vanligtvis i patruller skickades snabbt ut - oftast i truppstyrka med stöd av pansarvärnsvapen - för att i terrängen. Genom djupgående motoriserade spaningsuppdrag i Lettland och Litauen lettland och Litauen kunde AA 11 ge värdefulla underrättelser till den tyska tyska överkommandot: Sovjetunionens nästa mål var Riga. Med denna information kunde Waffen-SS upprätta spärrlinjer och tillfälligt förhindra att den lettiska huvudstaden lettlands huvudstad från att falla i sovjetiska händer.
Även i senare strider under sommaren 1944, nära Tartu (Dorpat) och vid Peipussjön, utnyttjades AA 11:ans rörlighet bättre utnyttjad i taktiska sammanhang.
Tjänstgöring i Kurland och slutfasen
Mot slutet av 1944 och in i mot slutet av 1944 och in på 1945 var spaningsstyrkorna i Nordland som vanligt infanteri under de hårda och defensiva striderna i lettiska Kurland. De svenska trupperna var begravda i en en förstörd by, och förhållandena var extremt krävande. En svensk underofficer, Erik Wallin från Stockholm, skrev:
"Vi stannade ytterligare några dagar i den eländiga steniga röra som på kartan kallades Bunkas. Efter två dagar två dagar blev vi avlösta och kunde dra oss tillbaka från denna dödsfälla, som låg öppen och utan tillräckliga förbindelseleder bakåt, utom på natten. Vi hade tur som kom undan kom undan innan Sovjet inledde sin stora attack, som som vi visste var nära förestående. Istället fick våra ersättare ta huvuddelen. Från vad jag hörde senare, var det knappt någon av dem av dem klarade sig levande."
Under denna fas fasen utrustades det svenska förbandet med ett trettiotal raketvapensom i den tyska propagandan kallades Stuka zu Fuß - en referens till vapnets jämförbara eldkraft med den tyska störtbombaren Stuka. Dessa vapen, som avfyrade 30 cm långa raketdrivna granater med en räckvidd på räckvidd på över 4 500 meter, hade låg precision, men den psykologiska effekten på fienden var betydande. Särskilt mot sovjetiskt infanteri hade denna hade denna typ av eldkraft en starkt demoraliserande effekt.
Svenska SS-frivilliga som källor för svensk underrättelsetjänst.
Under andra världskriget sveriges militärattaché i Berlin, överste Curt Juhlin-Dannfelt, tillsammans med kapten Sigvard Drake i Hagelsrum, en aktiv och känslig underrättelseverksamhet underrättelsearbete riktat mot Nazityskland. En viktig informationskälla för dessa operationer verksamheten var svenska frivilliga i Waffen-SS. I juni 1944 drake tre svenska soldater från pansarspaningsbataljonen AA 11 pansarspaningsbataljon som var på permission i Berlin: Sven Alm från Säffle, Kurt Fagerström från Stockholm och Karl-Erik Pehrsson från Ådalen. Dessa tre överlämnade detaljerad information och fotografier av det nya tyska pansarvärnsvapnet Panzerschreck (Raketenpanzerbüchse 54). Detta var ett bärbart raketdrivet vapen med elektrisk avfyrning, som kunde tränga igenom genom de flesta sovjetiska stridsvagnar vid den tiden.
De tre informanterna beskrev också de sovjetiska trupperna vid Narvafronten som väl vältränade och stridsvana elitsoldater. I en rapport till Stockholm varnade Juhlin-Dannfelt Juhlin-Dannfelt varnade sin kollega överste Curt Kempff i den svenska försvarsstaben att informationen måste behandlas med största möjliga sekretess. Han uttryckte oro för vad som skulle kunna hända med de svenska informatörerna svenska informatörerna om deras roll avslöjades, och omtalade dem som som både kapabla och hedervärda. Förutom tekniska detaljer om vapnen var Drake också intresserad av insikter relaterade till tyska pansarfordon som Tiger och Panther, ny tysk taktik samt moralen och attityderna attityder bland soldaterna i Waffen-SS när krigslyckan vände till deras fördel vände till deras fördel.
Avslöjandet av spionnätverket.
En allvarlig händelse inträffade den 14. december 1944, då Juhlin-Dannfelt förlorade sin tjänsteportfölj i Berlin. Den innehöll ett betydande antalantal kopior av underrättelserapporter som skickats till Stockholm till Stockholm. Dokumenten hamnade så småningom i händerna på topp sS, inklusive Heinrich Himmler och chefen för Reichssicherheitsdienst, Ernst Kaltenbrunner. Detta bekräftade de tyska misstankarna om att Sveriges militärattaché i själva verket var engagerad i omfattande spionage mot Tyskland. Avslöjandet gjorde det också klart att svenska frivilliga i SS hade överlämnat hemligstämplad information till hemlandet hemlandet - en mycket allvarlig sak i tyskarnas ögon. Under tiden evakueringen av 3:e SS-pansarkåren från Baltikum framkom indikationer på att kompanichefen Hans-Gösta Pehrsson kan ha varit inblandad i att organisera varit med och organiserat för svenska och estlandssvenska svenska och estlandssvenska soldater att desertera och återvända till Sverige under sommaren 1944.
I det klimat av misstro och rädsla som rådde klimat av misstro och rädsla som rådde i kölvattnet av attentatet mot Hitler den 20 juli 1944 Pehrsson avsattes från sin post i mars 1945. Vid samma tidpunkt möttes de kvarvarande svenska soldaterna i SS av ökad skepsis skepticism och granskning, särskilt vad gäller deras lojalitet.
Svenska medborgare som spioner för Nazityskland.
Under perioden 1940 till 1945 var minst 44 svenska medborgare involverade i underrättelseverksamhet på uppdrag av tyska säkerhetstjänsten, däribland Sicherheitsdienst (SD) i det ockuperade Norge. Av dessa hade cirka tio tidigare tjänstgjort i WaffenSS.
Norge var av strategisk betydelse för Tyskland, både som utgångspunkt för en eventuell militär operation mot Sverige och som som bas för underrättelsearbete. Stockholm, som neutral huvudstad, fungerade som en som en central knutpunkt för internationellt spionage. Svenska agenter hade hade ett språkligt och kulturellt övertag i Norge och kunde verka verka i det fördolda bland den ockuperade befolkningen lättare än sina tyska kollegor. Detta gjorde dem attraktiva för rekrytering till tyska underrättelsenätverk, utöver de många utöver de många norrmän som samarbetade med ockupationsmakten. En av de mest beryktade svenska agenterna var Thorvald Calais från Arvika, en övertygad nationalsocialist med kopplingar till de svenska nazistiska rörelserna ledda av Furugård ledda av Furugård och Lindholm. Calais arbetade för både Abwehr och den tyska säkerhetspolisen i Norge och organiserade en omfattande spionnätverk med Sverige som mål. Hans exakta roll och aktiviteter blev aldrig aldrig helt klarlagda, eftersom han dödades i en allierad bombräd mot Berlin i februari 1945.
Tidiga varningar om Förintelsen.
Så tidigt som i 29. oktober 1941 skickade Sveriges militärattaché i Berlin en strikt konfidentiell konfidentiell rapport till försvarsstaben i Stockholm. Meddelandet innehöll information om att att nazisterna hade påbörjat ett systematiskt massmord på judar på östfronten. Enligt rapporten informerades så kallade Einsatzkommandos av lokalbefolkningen om vilka som var judar och dessa vilka som var judar, och dessa avrättades sedan omedelbart - inklusive kvinnor och barn inkluderade. Informationen ska ha kommit från en svensk en svensk underofficer, troligen Ragnar Linnér från Svea Livgarde, som tjänstgjorde i Wikingdivisionen hösten 1941. Två år senare, vid julen 1943, förklarade en annan före detta Wikingfrivillig, Kurt Lundin, för den svenska säkerhetspolisen hur divisionen hade deltagit i massakrer på judar i Galizien Galizien, ett område i dagens Ukraina och Polen. Han berättade också att mobila gasbilar användes av andra SS-divisioner i i Ukraina 1942.
Krigsförbrytelser begångna av en svensk SS-officer
Brutaliseringen av striderna på östfronten, i kombination med nazistiskt ideologiskt inflytande, ledde också till att vissa svenska frivilliga i SS blev inblandade i inblandade i krigsförbrytelser. Under striderna vid Tartu i Estland i tartu i Estland i augusti 1944 avrättade en svensk officer i spaningsbataljonen AA 11 bataljon avrätta sovjetiska krigsfångar. En estlandssvensk soldat vittnade senare om händelsen om händelsen:
"Den svenske officeren stod ovanpå en halvspårig lastbil och sköt sköt tre fångar med ett automatgevär. De två sista dödades av en tysk officer med kulspruta."
slutet för de svenska SS-soldater
När resterna av 3:e SS-pansarkåren i januari 1945 evakuerades sjövägen från Kurland till området kring Stettin (idag Szczecin i Polen) fanns det bara en handfull endast en handfull svenska och estlandssvenska soldater kvar i de ursprungliga svenska trupperna. De flesta hade dödats, sårats, deserterat - eller försvunnit i krigets kaos.

som kämpade för

Hitler och Finland

När Hitler inledde Operation Barbarossa den 22 juni 1941 var det många svenskar som sympatiserade sympatiserade med tyskarna och deras kamp mot kommunismen. Traditionellt var Sovjetunionen varit svenskarnas fiende nummer ett. Efter den ryska revolutionen 1917 och det efterföljande inbördeskriget och kriget mot Polen var ökade rädslan och hatet mot Sovjetunionen hos den svenska befolkningen. Nu hade äntligen en av Europas stormakter satt sig som mål att att besegra Stalin och hans terrorvälde, och det fanns fanns en del svenskar som ville vara med.

Svenska soldater vid Jandeba, i Svirkompaniet.

Olof Thörnell var en stark anhängare av svenskar som stred på östfronten.

"En tysk seger.. skulle leda till kommunismens undergång och vara till ovärderlig nytta för vårt lands inre hälsa".

Svenska soldater i ställning på Hangö.

Svenska soldater i strid vid fronten i Jandeba.

Svenska soldater som gick med i Waffen-SS och stred på östfronten.

Från striderna vid Leningrad där SS-Panzer-Aufklärungsabteilung 11 Nordland stred(Foto via Martin Månsson)

Hungerburg i mars 1944, SS-Obergruppenführer Mathias Kleinheisterkamp i vit snödräkt skakar hand med Georg Langendorf, som just har fått sitt riddarkors. Från vänster: SS-Sturmbannführer Albrecht Krügel, befälhavare för för SS-Panzer-Grenadier-Regiment 23 Norge, SS-Hauptsturmführer Rudolf Saalbach, befälhavare för SS-Panzer-Aufklärungs-Abteilung 11 Nordland, SS-Untersturmführer Georg Langendorf, befälhavare för 5:e kompaniet i AA 11, och slutligen SS-Untersturmführer Heinz Fechner, som fick det tyska korset i guld som befälhavare för 3:e kompaniet i SS-Panzer-Grenadier-Regiment 23 Norge (Ares forlag/Månsson/Westberg arkiv)

Hans-Gösta Pehrsson
Sveriges främste frontkämpe.

Han tog värvning som frivillig i tysk tjänst 1941 och blev sedan inkallad till frikorps Danmark, eftersom han bodde i Danmark vid den tiden Danmark vid den tiden. Flytten från Sverige berodde delvis på den höga arbetslösheten där. Under den tyska belägringen av Leningrad 1942 var han2 augusti utsågs han till chef för en kulsprutepluton med rang av underofficer. På grund av sina utmärkta militära färdigheter blev han 1943 antagen till Waffen-SS krigsskola i Bad Tölz i Bayern. Efter att ha avslutat sin utbildning utnämndes han till SS-Untersturmführer, motsvarande underlöjtnant, i i 11:e SS Panzer Grenadier Division "Nordland".
Senare fick han i uppdrag att leda det tredje kompaniet i divisionens pansarspaningssektion, SS-Panzer-Aufklärungsabteilung 11, och deltog i de hårda striderna mot den den sovjetiska offensiven i Baltikum 1944. I slaget vid Preekuln den 27 oktober fick han order om att försvara byn trenki-byn och hålla ställningen till varje pris. Nästan hela hans hans kompani utplånades i försöket. När de kvarvarande tyska soldaterna soldater hade lyckats ta över terrängen med sovjetiska ställningar och bunkrar bunkrar, återstod endast 25 man under hans befäl. De sovjetiska styrkorna inledde upprepade motattacker för att återta den höga marken men under fyra dagar slogs alla sådana attacker tillbaka avvärjda.
På den femte dagen tvingades soldaterna retirera till en kommandopost strax bakom frontlinjen. Enligt ögonvittnesskildringar skrek han ropade "Fegisar!" till dem som retirerade, innaninnan han och de sista tolv soldaterna genomförde en överraskande motattack. Denna attack resulterade i att ett hundratal sovjetiska soldater tillfångatogs togs till fånga. För denna insats belönades han med den sällsynta tyska hedersbetygelsen Ehrenblattspange des Deutschen Heeres.
I januari 1945 evakuerades det som var kvar av Nordland Division sjövägen till Stettin i Pommern. Där försågs förbandet med nya soldater soldater och förnödenheter. Under de sista veckorna av kriget deltog han i deltog han i slaget om Berlin och befordrades till SS-Hauptsturmführer, vilket motsvarade kaptens grad - den högsta grad en svensk någonsin uppnått i Waffen-SS uppnådde i Waffen-SS. Han sårades och tillfångatogs tillfångatagen i Berlin, där han vårdades på ett sovjetiskt fältsjukhus. Han lyckades dock fly, tog sig genom Danmark och återvände till Sverige och återvände till Sverige. Efter kriget bosatte han sig i Stockholm, där han senare avled i cancer 1974. Han begravdes på Skogskyrkogården.

Kvarstadsbåtarna

- Svensk neutralitet sätts under press

Då Tyskland inledde sin invasion av Norge den 9 april 1940 blev snabbt till en kapplöpning om kontrollen över den norska handelsflottan. Både de allierade och tyskarna ville säkra så många många av de norska fartygen som möjligt. I denna kapplöpning var det de allierade som drog det längsta strået. En stor stor del av flottan gjordes tillgänglig för de till de allierade genom Nortraship - en nyetablerad organisation som förvaltade den norska norska handelsflottan i exil. De flesta av fartygen gjordes sedan tillgängliga för för brittiskt bruk genom befraktning. I Sverige fanns det ett trettiotal norska handelsfartyg. Dessa blev en stridsfråga mellan de stridande krigförande parterna. Tyskland försökte utöva påtryckningar på både svenska myndigheter och norska norska redare i det ockuperade Norge för att få fartygen att återvända till till tyskkontrollerade hamnar. Tyskarna krävde att Sverige skulle hindra fartyg från att fartyg från att segla om de inte själva fick ta över dem dem själva. Skeppsmästarna i Sverige var splittrade i sina val: vissa följde Nortraships order och satte kurs mot allierade vatten, medan andra andra följde order från sina ägare hemma i Norge - ofta under under press - och satte kurs mot tyskockuperade områden. I loppet av 1940 seglades 13 norska fartyg tillbaka till Norge. Detta skedde delvis med de norska myndigheternas tysta acceptans under ockupationen. Många av redarna agerade förmodligen under tvång, och och cirka 25 norska redare som vägrade att samarbeta med de tyska myndigheterna tyska myndigheterna arresterades och förhördes. Nio av fartygen togs över av de och användes i svensk tjänst under resten av kriget av kriget. Det fanns fortfarande 15 norska fartyg kvar i Sverige Sverige som på grund av den tyska sjöblockaden inte kunde ta sig till ta sig till allierade hamnar.
Genom mörka vatten: Den våghalsiga flykten i Operation Rubble
Vintern 1940 hade lagt ett tungt lock av mörker och kyla över norra Europa. I Göteborgs göteborgs isiga hamnar låg fem norska handelsfartyg i standby-läge, till synes - till synes inaktiva, men i själva verket var de noga utvalda pusselbitar i ett av krigets mest våghalsiga hasardspel. Deras uppdrag: att bryta igenom den tyska sjöblockaden och leverera livsviktig last till de allierade de allierade.
Fartygen - MS "Elisabeth Bakke", MS "John Bakke", MT "Ranja", MS "Tai Shan" och MS "Taurus" - utgjorde kärnan i kärnan i den brittiska Operation Rubble. Individuellt lämnade de Göteborg och samlades i Brofjorden, inte långt från Lysekil, redo att kasta loss Lysekil, redo att kasta loss mot öppet hav och ett ovisst öde och ett ovisst öde. Mannen som ansvarade för operationen var inte inte vilken diplomat som helst. George Binney, brittisk handelsattaché i Stockholm Stockholm och före detta upptäcktsresande, var också djupt involverad i den hemliga hemliga underrättelseorganisationen SOE - Special Operations Executive. Nu skulle han leda ett uppdrag som var lika farligt som det var viktigt.
När MS "Elisabeth Bakke" satte segel från Göteborg i december december eskorteras fartyget av den svenska jagaren HMS "Ehrensköld"". Ombord fanns två svenska marinofficerare som sympatiserade med Tyskland Sympatiserade med Tyskland - och det dröjde inte länge förrän de larmade tyska konsulatet och Abwehr, Hitlers militära underrättelsetjänst. Men det Sveriges interna maktspel visade sig vara en arena för dubbelspel. Den svenska polisen, som hade avlyssnat några av spelarnas telefoner, ingrep snabbt och arresterade informatörerna innan fler läckor kunde nå Tyskland. Stämningen i den svenska flottan var dock fortfarande präglad av inte minst efter det brittiska försöket att lägga beslag på fyra svenska jagare i den s.k fyra svenska jagare i den så kallade Psilanderaffären i juni samma år samma år.
Den 23 januari 1941, höljda i dimma och mörkerlyfte de fem fartygen segel från Brofjorden. Under täckmantel av dålig sikt, och med förhoppningen att vädergudarna skulle hålla de tyska tyska spaningsflygplanen på avstånd, satte de kurs västerut - nära den norska kusten och norska kusten och in i djupet av Norskegraven, där risken för minor var lägre. Tyskarnas så kallade Skagerrakbarriär bevakade havet med hänsynslös precisionmen den här natten var det tystnad och tur som rådde. Mirakulöst nog undkom fartygen den tyska blockaden och anlände till Kirkwall på Orkneyöarna den 25 januari. Med sig hade de inte bara hopp, utan också livsviktiga förnödenheter: avancerade maskindelar, högkvalitativt stål och exakta svenska kullager svenska kullager - guld för de allierades krigsindustri. Men resan hade inte varit utan dramatik. Längs vägen upptäcktes MT "Ranja" av av tyska stridsflygplan. En kraftfull salva från kulsprutorna träffade fartyget och den den svenske förste styrmannen skadades allvarligt. Först när brittiska jaktplan och jaktplan och flygplan kom till undsättning kunde fartyget räddas. Överstyrmannen dog fyra dagar senare, efter att ha anlänt till Kirkwall - ett offer för det det tysta kriget till sjöss.
Som om det inte vore nog var de tyska slagkryssarna "Scharnhorst" och "Gneisenau" ute i Nordsjön i Nordsjön samtidigt. De hade lämnat Kiel samma dag för att jaga allierade konvojer. Av en ren tillfällighet korsade de norska fartygen deras kurs - men lyckligtvis utan att de två parterna stötte på varandra i mörkret. De som trotsade trotsade havet och tyskarna var inte bortglömda. I december 1941 hedrade den norska exilregeringen i London de modiga sjömännen med med det nyinstiftade krigskorset, Norges högsta utmärkelse för tapperhet. Bland mottagarna var befälhavare Carl I. Jensen på MS "Taurus", Einar F. Isaachsen och maskinchef Reidar O. Paulsen på MS "Tai Shan", samt maskinchef Hans Gustav Hansen på MS "John Bakke".
Operation Rubble Rubble var inte bara en utmaning - det var en symbolisk symbolisk seger. En demonstration av mod, samordning och beslutsamhet i en tid tid då allt verkade förlorat. Genom iskalla vatten och fiendens och fiendens järnring bröt sig de norska fartygen loss - och bevisade att även när hoppet verkar svagt, kan viljan och modet hos ett hos ett fåtal kan skriva historia.
Diplomati i dödläge - Kvarstadsbåtarna och Sveriges svåra balansgång.
När de fem norska fartygen från Operation Rubble bröt igenom den tyska blockaden och nådde brittisk hamn i januari 1941 januari 1941 var det som en torped rakt in i den de redan spända relationerna mellan Sverige och Nazityskland. I Berlin exploderade raseriet. För tyskarna var detta inte bara en förlust av värdefulla fartyg och krigsmateriel, utan också ett svek men också ett svek av sin östra granne - just som de förhandlade med svenskarna med svenskarna om den så kallade lejdtrafiken, som skulle garantera en tyskvänlig handel västerut.
Den tyska utrikespolitiken, personifierad av utrikesminister Joachim von Ribbentrop, svarade med hot. Om fler fartyg försökte fly skulle den tyska flottan marinen gå in i Göteborg och hämta dem med våld. Detta var ingen tom gest. Tyskarna ville ha full kontroll över de kvarvarande fartygen och krävde att de svenska myndigheterna skulle samla dem på ett och samma ställe. Göteborg blev därmed en brinnande diplomatisk knutpunkt - och en öppen flank i den svenska neutraliteten.
Samtidigt slöt britterna ett avtal med den norska exilorganisationen Nortraship om att ta över de norska elva av de internationellt blockerade fartygen. Dessa fartyg, lastade med stål och strategiskt värdefulla material, skulle i princip överföras till brittiskt brittiska befälet, men med norska kaptener som formella representanter. Planen var klar: ett nytt utbrott skulle försöka ske under hösten 1941, då mörkret mörkret återigen kunde dölja flykten genom det minerade Skagerrak.
Men fienden fienden visste mer än vad som var bra. Tyska spioner i Göteborg - och inflytelserika kontakter i Stockholm - rapporterade regelbundet tillbaka till Berlin. Tyskarna visste att ett nytt försök var nära förestående. Påtryckningarna på den svenska regeringen, med statsminister Per Albin Hansson i spetsenväxte dag för dag. I ett desperat försök att hotet valde svenskarna att använda sig av det urgamla instrumentet kvarstad kvarstad - ett tillfälligt rättsligt beslag. Genom att lämna över ärendet till det svenska rättsväsendet försökte man köpa tid och visa att att landet fortfarande var "neutralt".
Bakom kulisserna var den juridiska processen allt allt annat än neutral. De formella parterna var Nortraship och norska norska rederier i Norge, men i själva verket var detta ett ställningskrig mellan Storbritannien och Tyskland - utkämpat i en svensk rättssal. I pressen, både hemma och utomlands, kallades processen för "Kvarstadkomedin" Kvarstadskomedin. Svenska folket kunde följa en juridisk fars som sträckte sig fars som sträckte sig hela vägen till landets högsta domstollandets högsta domstol. I centrum för dramat stod en man: Göteborgs fristående överförmyndare Andreas Cervin. Gång på gång avvisade han de tyska anhängarnas krav på att tyska anhängarna att hålla tillbaka fartygen - även efter upprepade uppmaningar från sin egen överordnade, borgmästare Gustaf Bergqvist, som själv var under press av minister Rosander. "Detta är en nationell fråga av högsta betydelse", fick Cervin veta. Om han inte stoppade flykten kunde det få konsekvenser - inte bara för relationerna med Tyskland, utan också för Sveriges säkerhetmen också för Sveriges försörjningstrygghet.
Men Cervin vägrade att böja sig att böja sig.
Den svenska regeringen, som utåt sett framstod som passiv, var nu nu aktivt ingripa bakom kulisserna. Blixtsnabbt antogs och trycktes en ny lag antogs och trycktes den 30 oktober 1941 - Lex Cervin - uppkallad efter Uppkallad efter den principfasta domaren som hade vägrat att ge efter för politiska påtryckningar att ge efter för politiska påtryckningar. Lagen gjorde det möjligt att att upphäva hans beslut. Britterna reagerade omedelbart. Från London kom protester mot att Sverige bröt mot sin uttalade policy att inte lägga sig i att inte blanda sig i rättsliga processer.
Och så kom det sig att Cervin - en tjänsteman med sinne för rättvisa - stod ensam mot både regeringens från regeringen och det växande byråkratiska maskineriet. Den 6 november vägrade han än en gång att godkänna det interimistiska häktningsbeslutet. Beslutet beslutet upphävde automatiskt det interimistiska beslutet från Göta hovrätt, som tidigare hade tidigare hade stött tyskarna. Men redan dagen därpå, den 7 november, beviljade Göta hovrätt återigen att tillfälligt kvarhålla de norska fartygen och denoch den 15 december bekräftades detta beslut.
Nu fanns det bara ett hopp kvar: Högsta domstolen.
Den 17 mars 1942 kom den slutgiltiga domen. Sveriges högsta domstol slog fast att det var den brittiska regeringen som hade den faktiska förfoganderätten över fartygen - och att en främmande stat åtnjuter immunitet i sådana frågor. Därmed kunde kvarhållandet inte upprätthållas. Beslagtagandet hävdes och fartygen - som hade varit fast i diplomatiska och juridiska tvister i över ett över ett år - var äntligen fria att segla.
Dolda anteckningar, mörka minor och en vaksam fiende: Uppladdningen inför Kvarstaddramats klimax
Det började med en anteckningsbok och en bekymrad blick. En augustidag augustidag 1941 greps en svensk affärsman efter en kort dramatisk kort dramatisk jakt som slutade i det kalla badhuset på Styrsö-Bratten utanför Styrsö-Bratten utanför Göteborg. Medpassagerarna hade sett honom flitigt föra anteckningar under båtresan ut genom hamnkanalen - inte bara slumpmässigt klotter, utan systematiska systematiska observationer av de fartyg som låg i hamnen. I ett Sverige, som stoltserar med sin neutralitet, var sådana handlingar mer än mer än tillräckligt för att väcka misstankar. Under förhöret pekade affärsmannen ut affärsmannen ut en viss Wilhelm Sick som sin kontakt - ett namn som som snart skulle visa sig ha djupare förgreningar än vad som först antogs. Sick var inte vilken tysk som helst: han ledde Ledde Gestapos avdelning i Kiel med särskilt ansvar för Sverige. Det som verkade vara ett oskyldigt spionage avslöjade en mycket avslöjade en mycket bredare operation som syftade till att övervaka - och - och, om nödvändigt, lamslå de norska fartygen i Göteborg.
På den svenska sidan växte nervositeten. De norska fartygen, som befann sig i i ett juridiskt limbo i Göteborgs hamn, kunde när som helst försöka segla ut - särskilt nu när domstolsbeslutet närmade sig. Därför utfärdades den 28 september 1941 en hemlig order från amiral Fabian Tamm fabian Tamm, överbefälhavare för den svenska flottan. Om något norska fartyg försökte lämna hamnen innan domen hade fallit skulle de dom fallit, skulle de stoppas militärt vid Nya Varvet. Sveriges sveriges neutralitet stod på spel - eller vad som fanns kvar av den av den.
Den 17 mars 1942 meddelas beslutet av Sveriges högsta domstol: Nortraship och de de allierade hade lagen på sin sida. Kvarstaden ogiltigförklaras. Detta innebar att de kvarvarande norska fartygen fick grönt ljus att lämna Göteborg Göteborg - i teorin. I praktiken var det ett minerat hav, patrullfartyg, flygplan och tyska spionnätverk som redan hade flyttat in.
En fiende i luften - och under vattnet.
I början av 1942 i början av 1942 flyttade två tyska agenter från Abwehr in i en lägenhet på nionde våningen på Ingenjörsgatan 1 - med utsikt direkt direkt mot fartygen i hamnen. Därifrån hade de en nästan oavbruten utsikt över kajkanten. Vid samma tid var Abwehrs viktigaste norska kontakt, Otto Robsahm, aktiv i staden. Han hade inte bara kontakt med den norska exilen med det norska exilsamhället - han var också svåger till Fred Fuglesang, Nortraships egen representant och egen representant och norske konsul i Göteborg. Den tyska underrättelsetjänsten hade med andra ord med andra ord en fot i dörren.
Planerna var ambitiösa - och mörka. Den 24 mars fick den tyska marinens överkommando i Berlin ett ovanligt förslag: En ubåt skulle föra sabotagenheter hela vägen till fyren i Vinga. Därifrån skulle de ge sig ut i gummibåtar, paddla in i Göteborgs hamn, fästa magnetminor på de norska fartygen och och sänka dem vid kaj - eller under flykten. Idén diskuteradesmen förkastades till slut. Risken var för hög. Men för tyskarna var detta inte en fråga om om - utan när.
Ett hav av fiender.
Tyska underrättelsetjänsten och marinen förstärkte sin övervakning utanför svenskt territorialvatten. Kattegatt, som redan var hårt patrullerat efter Operation Rubble, förstärktes ytterligare. När signalerna tydde på att utbrottet utbrottet närmade sig sattes Luftwaffe i högsta beredskap - både i Norge och Danmark. Samtidigt mobiliserades den tyska 16:e utpostflottiljen i Frederikshavn mobiliserades. Det var inte fartyg i traditionell mening, utan utan ombyggda trålare med full beväpning, redo att öppna eld - även inne på svenskt sjöterritorium om det skulle behövas.
Fyra tyska patrullbåtar satte segel från Hanstholm och Kristiansand. Tre torpedbåtar och tre Schnellboote, snabba attackfartyg, skickades ut i flottar. Och från de väntade tre ubåtar från djupet - tysta, tålmodiga och dödliga. Brittisk underrättelsetjänst uppskattade att upp till 40 tyska ytfartyg och 60 flygplan kunde sättas in för att förhindra utbrottet.
För de norska sjömännen som förberedde sin för sin flykt vilade en kall visshet ovanför däck: Havet mellan mellan Sverige och Storbritannien var inte bara osäkert - det var nu var nu bland världens mest övervakade och fientliga vatten. Varje våg kunde dölja en torped, varje molntäcke ett fientligt jaktplan. Och ändå låg den farligaste delen av resan framför dem.
Spänningen i sjömakt: Förberedelser inför Operation Performance.
Våren 1942 var havet lugnt utanför utanför Göteborgs kust, men under ytan pyrde det. Efter månader av diplomatisk dragkamp och tysk underrättelsetjänst var det nu dags för de militära aktörerna att ta över scenen militära aktörer tog över scenen. I och med Högsta domstolens beslut fick de norska Kvarstadsbåtarna äntligen lämna Sverige - men men i praktiken väntade en livsfarlig resa. Både svenska svenska, brittiska och tyska styrkor var i högsta beredskap, och varje varje rörelse kunde tippa över balansen i Skandinavien.
Sverige var formellt neutralt formellt neutralt, men ville undvika alla händelser som kunde leda till landet i konflikt med Tyskland. För att behålla kontrollen över situationen situationen och undvika provokationer upprättade den svenska flottan sin egen egen slagordning. I hamnen stod Göteborgs eskader redo - med det åldrande pansarskeppet med det ålderstigna pansarskeppet HMS "Manligheten" som flaggskepp, understödd av 6:e och 3. ubåtsdivisionen samt pansarkryssaren HMS "Fylgia". I luften cirklar stridsflygplan från F 9 Säve över oss och luftförsvaret i högsta beredskap. Ingen kunde säga att Sverige tog lätt på uppgiften uppgiften lättvindigt.
Den 21 mars 1942 kom en uttrycklig och uttrycklig och sträng order från marinens högsta ledning: om Kvarstadsbåtarna försökte ankra på svenskt vatten, eller på något sätt återvände eller på något sätt återvände efter att ha lämnat hamnen, skulle de tvingas tillbaka med våld, om så krävdes. Neutralitet hade fått en ny definition: tyst men bestämd kontroll.
Britterna och Binney förbereder sig för flykt.
På den brittiska sidan var det George Binney - den brittiske diplomaten som hade den brittiske diplomaten som hade genomfört Operation Rubble året innan - som återigen ledde planeringen. Nu med grönt ljus från regeringen i London började han började han i hemlighet förbereda de tio norska fartygen för ännu ett desperat utbrytningsförsök, som nu kallades Operation Performance.
Binney visste att fartygen skulle behöva skydd. Genom det brittiska konsulatet i Göteborg smugglades gamla Lewis-maskingevär kulsprutor från första världskriget - det som överblivna från ett oanvänt vapenförråd som ursprungligen var avsett för frivilliga i det finska vinterkriget finska vinterkriget. Nu fick de ett nytt liv som försvarsvapen mot tyska attacker mot tyska attacker. Vapen, ammunition och sprängämnen demonterades, packades i resväskor och smugglades in i konsulatets källare. Därifrån var de kamouflerade som diplomatpost och levererades direkt till fartygen direkt till fartygen i skydd av natten - framför näsan på båda de tyska tyska spioner.
Totalt levererade de 20 maskingevär och 20.000 patroner. Dessutom installerades metallrör fyllda med fyrverkerier installerades på däck för att simulera artillerield, och sprängämnen placerades diskret ombord - redo att sänka fartygen om de redo att sänka fartygen om de skulle bli erövrade.
Bakom operationen fanns också noggrant utvalda besättningslistor. På norska legationen i Stockholm på norska legationen i Stockholm hade man handplockat personer som skulle överföras till brittisk tjänst brittisk tjänst. Många var flygare och soldater, redo för insats ankomst till Storbritannien, men bland dem fanns också kvinnor - och kvinnor - och överlevande brittiska sjömän från de dramatiska striderna vid Narvik 1940 Narvik år 1940. Allt som allt valdes 471 personer ut utvalda att bemanna de tio fartygen - en mångfald av modiga modiga män och kvinnor, många av dem frivilliga som visste att de att de kunde möta döden. Fartygen var också fyllda till brädden med varor som de allierade var i desperat behov av: högteknologiska maskindelar, exakta kullager kullager och värdefull last för krigsindustrin i Storbritannien.
Vädret ger ett fönster - och en möjlighet.
Även med domstolens tillstånd och förberedelserna var klara låg fartygen fortfarande i docka. Vädret i mars var krispigt, kallt och klart - perfekt för tyska spaningsflygplan. Men så, mot slutet av månaden, kom meddelandet som de hade väntat på: 30. i mars 1942 varnade meteorologerna för dimbankar och snöfall över Skagerrak. Sikten skulle vara dålig - och äntligen fanns det äntligen en chans att fly. Beslutet var fattat. Under ledning av ledning av George Binney och med kaptener som visste att detta att detta kunde bli deras sista resa, var de tio fartygen förberedda. Allt var redo. I nattens mörker och med havet havet som enda vittne, styrde de västerut - rakt in i den tyska den tyska flottans gap.
Utbrottet: En natt i månsken
och is.
Det var som om naturen själv tvekade. 31. i mars 1942, i vad som skulle bli en av krigets mest en av krigets mest dramatiska flottmanövrar, förberedde sig de tio norska fartygen beredda att lämna Sverige - med ett juridiskt klartecken, men under fientlig övervakning men under fientlig övervakning. Isen i hamnbassängen var tjock, ett fysiskt fysiskt uttryck för den spänning som vilade över Göteborg. Det var inte förrän förrän efter klockan 23.00 kunde alla fartyg äntligen bryta sig loss från kajen och ge sig ut i natten. Månen kastade ett kallt ljus ljus över skärgården och havet glittrade som metall under stålgråa, grå moln gråa moln.
Men flykten skedde inte i tystnad.
Fartygen följdes av svenska av svenska örlogsfartyg med lanternor tända - den neutrala eskortens plikt, men också en signal till dem som väntade på andra sidan andra sidan. För strax utanför den svenska territorialgränsen, på internationellt vatten, internationellt vatten, fanns en kedja av 14 tyska bevakningsfartyg, tysta och redo. Tyskarna hade blivit varnade. Kvarstadsbåtarna var på väg - och de hade hade fått order: fartygen skulle kapas och föras till Fredrikshamn, kosta vad det kosta ville. De tio fartyg som gav sig ut på denna livshotande resan var:
SS "Charente", MT "Buccaneer", MS "Lionel", MT "Storsten", MS "Dicto", SS "Gudvang", MT "Rigmor", DS "Skytteren", MT "Lind" och MT "B.P. Newton".
En konvoj i ljuset - och en väderförändring i horisonten.
Efter avgång satte konvojen kurs mot väster. När fartygen passerade Vinga var den efterlängtade dimman fortfarande frånvarande. Natten var månbelyst och deras silhuetter syntes vid horisonten. Kaptenerna visste att varje minut på öppet vatten kunde vara deras sista. För att minimera risken vände konvojen norrut, mot mindre trafikerade rutter - i hopp om att kunna undvika tyska patruller. Och så, ett tecken från ovan: barometern började och de första tunna molnen försvann till förmån för lågt till förmån för lågt molntäcke. Stormen närmade sig. Det kunde betyda räddning - eller katastrof.
Strålkastare och varningsskott.
I höjd med Marstrand seglade "Dicto", med George Binney och en brittisk meteorolog ombord meteorolog ombord, seglade in i ett bälte av drivis. Fartyget var tvunget att sätta kurs längre ut till havs för att undvika att fastna - men men isen blev snart det minsta av bekymren.
Plötsligt smög sig "Forpostbåt 1613", en tysk beväpnad trålare, smyga upp bakom dem med släckta lanternor. Den tyska båten tände sina strålkastare och avfyrade varningsskott. Larmet gick inte att inte missförstås. "Dicto" vände snabbt tillbaka mot svenskt vatten, och sökte skydd i isen nära Hållö fyr. Fartyget blev skadades i skrovet under manövern, men det tyska fartyget stannade stannade kvar. "Dicto" ankrade och väntade - väderprognosen för klockan åtta väderprognosen för klockan åtta på morgonen skulle avgöra nästa drag.
Snöfall och tyska tentakler.
Mellan klockan fem och sex, i det snöiga vädret som äntligen hade äntligen kommit, "Rigmor" och "Lind" - tillsammans med "Storsten", "Lionel" och "Buccaneer". På Måseskär, knappt sex nautiska mil utanför den svenska territorialgränsen, dök en ny tysk trålare upp från ingenstans. Fartyget gav omedelbart order om stopp. Situationen var prekär. Fartygen försökte återvända till svenskt vatten. "Storsten", å andra sidan, välja att fortsätta västerut, ensamt och utan garanti för stöd. Samtidigt, längre söderut, stoppades "B.P. Newton" av en svensk av en svensk patrullbåt och beordrades ut från svenskt vatten. Klockan närmade sig sju.
I skuggan av patruller och i månljus.
Medan vissa fartyg kämpade sig framåt retirerade andra retirerade eller stoppades. Det var ett utbrott utan samordning, där slumpen och vädret spelade lika stor roll som mod och maskinkraft. Tyskarna fanns överallt - i båtar, i luften, i skuggorna skuggorna. Ändå var det fartygen som fortsatte. Med last som kunde rädda liv och män och kvinnor med allt att förlora att förlora, fortsatte vissa sin resa västerut. In i mörkret. In i historien.
Flammorna i Skagerrak: Kanonjärens och Buccaneers sista resa.
Natten till den 1 april 1942 förvandlades till en blodröd gryning när flykten från Göteborg övergick till öppen strid. Till sjöss, under gråväder och snöbyarkom verkligheten ikapp de norska sjömännen med brutal kraft. MT "Buccaneer", en tanker på 6.000 ton, upptäcktes av en tysk beväpnad trålare. Det kom till en kort eldstrid - och med flera träffar i skrovet insåg den brittiske befälhavaren att flykt var omöjlig var omöjlig. Beslutet var omedelbart: stoppa motorn och aktivera sprängladdningarna. Tyskarna tysk kulspruteeld regnade ner på däck för att hindra besättningen från att lämna fartyget besättningen från att lämna fartyget, men när explosionerna ljöd och fartyget sjunkande, tystnade kanonerna. Buccaneer sjönk utanför Käringön, medan överlevande plockades upp och fördes till det tyskockuperade Fredrikshavn.
DS "The Shooter" (Skytten): Ett rykande vrak i den svenska skärgården.
Vid ungefär samma tid låg den 12.000 ton tunga flytande valkokaren DS "Skytteren" väster om Måseskär väster om Måseskär. Motorproblem och ett felande roder - troligen orsakat av sabotage - gjorde fartyget till ett lätt mål - gjorde fartyget till ett lätt mål. När varningsskott från en trålare dundrade under styrhytten försökte kaptenen sig på en sista desperat manöver manöver: han beordrade en motattack - och sedan, när den misslyckadessjälvförstörelse. Explosiva laddningar förde det enorma fartyget till ett dramatiskt slut. Skrovet steg upp i vattnet innan det sjönk och sjönk, medan besättningen flydde i livbåtar. Tre båtar rodde rodde mot iskanten nära kusten. En fjärde skickades norrut - en avsiktlig avledningsmanöver för att ge de andra en chans chans. Många ombord var flyktingar, efterlysta av Gestapo. Men den den tyska trålaren hade inte för avsikt att låta dem fly. Den plockade upp livbåten som var på väg norrut och gav sig av efter de andra. Trots att de befann sig inom svenskt svenskt territorialvatten tvingades alla båtarna att återvända under hot om hot om vapenmakt.
"Göta Lejon": Den svenska isbrytaren som kom kom fram för sent.
Från Smögen anlände den svenska isbrytaren och svenska isbrytaren och bevakningsfartyget "Göta Lejon". De hade observerat rökpelaren från den brinnande brinnande "Skytteren" och försökte ingripa. När de närmade sig närmade sig befann sig tyska trålare fortfarande på svenskt vatten. Kaptenen på "Göta Lejon" signalerade på tyska och krävdekrävde att de tyska fartygen att dra sig tillbaka. Trålarna svarade med att genom att rikta sina kanoner mot isbrytaren - men inte skjuta.
Trots provokationen valde kaptenen på "Göta Lejon" att valde att inte utmana den överlägsna styrkan. Med 50 svenska sjömän ombordstod valet mellan princip och blodsutgjutelse. Han drog sig tillbaka.
I efterhand trodde de svenska myndigheterna att allt hade hänt utanför deras vatten. Den officiella linjen, formulerad av Erik Boheman på Utrikesdepartementet, var att ingen neutralitetskränkning hade ägt rum. Ändå livbåtarna, man hörde hundar skälla från stranden och såg fönstren på se fönstren på husen på den närmaste svenska ön. Vid middagstid den 1. april 1942 drev vraket av "Skytteren" brinnande längs kusten - innan det sjönk för gott, sju nautiska mil från Käringön. Ett flammande monument över ett folk på flykt - och ett neutralt lands tysta tillbakadragande.
Radiotystnad, dimma och tysk eldgivning: De de sista timmarna för Kvarstadsbåtarna
I gryningen den 1 april 1942 vaknade hoppet hoppet vaknade - och dog igen. När George Binney på MS "Dicto"Dicto" fick dagens väderprognos klockan åtta var domen brutal: klart väder och minskande dimma. För att varna de andra bröt han radiotystnaden - men meddelandet hördes aldrig. Antennen var felaktigt monterad. Binney tog det enda val han såg som klokt: "Dicto" vände om och återvände till återvände till Göteborg, där fartyget låg kvar under resten av kriget. Strax efteråt "Lionel", följt av fyra andra fartyg, beslutade sig också för att att vända tillbaka efter att svenska örlogsfartyg som HMS "Puke", "Psilander" och "Manligheten "Manligheten" dök upp med signalflaggor och varningsskott. Klockan 9 kom "Lionel", och med honom "Rigmor", "Lind", "Charente" och "Gudvang". Men när dimman lättade igen runt klockan 10, beslutet tog beslutet en ny vändning: de fyra sistnämnda vände återigen om - och gav sig ut till havs.
"Charente" - tävling mot snäckor.
Fartyget kom längst, men klockan 13:30 sprack dimman - och med den försvann chansen. Två tyska trålare dök upp och sköt varningsskott, och tvingade "Charente" att stanna. Först efter en misslyckad försök att spränga fartyget, det sattes i brand vid det andra försöket. Besättningen tillfångatogs och transporterades till till Fredrikshamn. Vraket sjönk 6-7 nautiska mil från Käringön, en skugga i havets djup.
"Storsten" - Ett sjöodjur som slagit ner i djupet.
Långt ute i Skagerrak försökte MT "Storsten" hålla en nordvästlig kurs när den när den attackerades av tyska eskortfartyg. En dimbank räddade tillfälligt fartyget, men utanför Kristiansand träffades det av en explosion träffades det av en explosion - troligen en sjömina - och blev snart obrukbart. En tysk bombplan kapade radioantennen med en krok och släppte bomber. Fartyget övergavs i all hast och tre livbåtar flydde in i in i dimman. En av dem nådde Norge vid Rekefjorden den 4 aprilapril, men de flesta blev tillfångatagna. Den enda båt som fortsatte västerut sågs aldrig mer till - en annan livbåt livbåt med tillhörigheter från en av besättningsmännen drev i land på den danska kusten fyra månader senare, men det var inte deras båt.
"Gudvang" - tillfångatagen vid gränsen.
Efter att ha passerat in på internationellt vatten blev DS "Gudvang" upphunnen av tyska trålare strax efter kl. 20.00 efter kl. 20.00. Ordern att stanna ignorerades - trålarna svarade med att öppna eld. Livbåtarna splittrades, men två sjösattes i mörkret. Fartyget sprängdes och besättningen försökte ro försökte ro till Norge, men stoppades snabbt och skickades till till Frederikshavn som krigsfångar.
Genom eld och is: De två som lyckades fly.
Medan tyska granater flög genom luften och sirener sirener ljöd från kust till kust, lyckades bara två av av de tio Kvarstadsbåtarna lyckades med det omöjliga - att nå nå brittisk hamn. Deras namn: MT "B.P. Newton" och MT "Lind". Deras berättelser: rena krigsdramat på öppet hav.
"B.P. Newton" - en jungfruresa genom helvetet
Den nybyggda tankern "B.P. Newton", som kom direkt från Kockums varv, fick ett elddop som få skulle ha överlevt. Klockan 13.00 mötte den sitt första hot: en beväpnad tysk trålare öppnade eld, men fartyget var snabbare - och undkom flydde.
Men tyskarna gav inte upp. Utanför Kristiansand blev fartyget besköts fartyget igen - mer än 15 granater och maskingevärseld runt omkring, men mirakulöst nog skadades det bara lätt. En desperat SOS-signal skickades och plockades upp i både Danmarkstorbritannien och Sverige.
Sent på dagen dök ett tyskt flygplan upp och attackerade. Besättningen, beväpnad med gamla Lewis-maskingevär, besvarade elden eldgivning. En explosion skakade flygplanskroppen, men motorerna gick. Ett av de ett av de tyska planen träffades - och exploderade i luften. Strax efteråt "B.P. Newton" upptäcktes av brittiska spaningsflygplan. Med HMS Valorous som eskort och flygunderstöd från brittiska jaktplan anlände fartyget anlände fartyget till Leith nära Edinburgh den 4 april - beskjutet, men fri.
"Lind" - den lilla som inte kunde tas till fånga.
Den lilla tankern "Lind" seglade smart och tyst. Den navigerade undvek tyska patruller genom att ändra kurs i sista sekunden sekunden. Klockan 02:00 natten till den 2 april nådde hon "Position A" i Nordsjön. Men faran var inte över.  Klockan 11.30 på förmiddagen dök en tysk Heinkel He 111 upp med torpeder. Piloten dansade flygplanet över vågorna för att förvirra besättningen - men kapten Trovik svarade med blixtsnabba undanmanövrar. En brittisk Beaufighter anlände och jagade bort fienden, men när den skulle återvända kom torpederna. En felbedömning av djupgåendet räddade "Lind" - torpederna svischade in under skrovet utan att detonera detonerade.
Nästa dag, den 3 april, nådde "Lind" "Position N" - den den sista kontrollpunkten. Först då upptäcktes hon av brittiskt flyg. Vid Methil, norr om Edinburgh, dockades hon samma kväll kväll - som en av två överlevande från operationen.
"Rigmor" - striden till sista skottet.
Den 1 april 1942, när solen sjönk horisonten och havet låg tungt och lugnt, blev tankfartyget "Rigmor" plötsligt målet för en dödlig förföljelse. Ett tyskt bombplan släppte brandbomber på henne, medan kulspruteeld regnade ner ner över däcket. En bomb träffade - en lastlucka sprängdes bort och däcket skadades. Det var bara en slump att bomben inte träffade ett träffade ett bränsletungt område.
Under hela natten cirklade fientliga flygplan som gamar. Besättningen försvarade sig med en enda kulspruta, men inte mycket kunde stoppa den våg av attacker som kom nästa dag. Vid cirka 08.45 på morgonen den 2 april dök två brittiska Bristol Blenheim upp upp och gav hopp. Den ena flög i en cirkel över "Rigmor", den andra skickade ett meddelande till jaktplanen HMS Faulknor, Eskimowallace, Valorous och Vanity.
Men hjälpen var fortfarande 50 nautiska mil bort.
När de brittiska flygplanen var tvungna att lämna området återvände de tyska bombplanen - nu i stora skaror. En explosion bröt propelleraxeln propelleraxeln och satte "Rigmor" ur spel. Maskingeväret förstördesbryggan var sönderskjuten, fartyget hotades av slagsida - det var över.
Besättningen gick i livbåtarna.
Strax därefter anlände två tyska sjöflygplan och släppte torpeder. En träffade mittskepps - men "Rigmor" ville inte sjunka. Det krävdes brittiska granater behövdes. Klockan 17:00 sköt HMS Faulknor sönder vraket i position 57°30′N 02°24′Ø.
Ett konto i blod.
Trots att endast två av tio fartyg nådde Storbritannien, var en stor del av lasten fortfarande säker i Sverige - ombord på "Dicto" och "Lionel", som hade återvänt. Men priset för utbrottet var högt: 19 döda, 234 tillfångatagna tillfångatagna - och 43 av dessa dog i tyska koncentrationsläger, avrättade eller svalt ihjäl i Sachsenhausen, Sonnenburg och Bergen-Belsen.
Men även i mörkret även i mörkret fanns det glimtar av räddning.
Den 8 april 1945, bara några veckor före krigsslutet, räddades 11 av fångarna från kvarstadsbåtarna räddade från Bergen-Belsen av Folke Bernadottes vita bussar. De var sjuka, döende, men vid liv. Den 27. april befriades de sista nio kvarstadfångarna från ett fängelse ett fängelse nära Berlin - av sovjetiska soldater. När krutröken från Från Operation Performance lade sig över Skagerrak, var det inte bara skeppsbrott och förlorade människoliv som räknades. En storm av diplomatiska anklagelser och hot svepte över Sverige - och Europas neutralitet sattes på sitt svåraste prov. I London var både den både den brittiska och den norska exilregeringen. De riktade skarp kritik kritiserade svenskarna: Varför hade de eskorterat de norska fartygen med lanternor tända, så att tyska spaningsofficerare hade fri sikt? Varför hade man hade man jagat ut fartygen istället för att låta dem vänta i säkerhet? Och hur kunde Sverige säga nej till kulsprutor ombord - samtidigt som man lät tyska soldater resa fritt med tåg genom landet? resa fritt med tåg genom landet? Britterna ansåg att svenskarna hade brutit balans i sin egen neutralitet. Samtidigt medgav den norska militären i London att britterna kanske hade varit för arroganta efter framgångarna med med Operation Rubble. Riskerna med operationen hade varit enorma - och realiteterna påminde om konvojerna till Malta och Murmansk: hjältedåd på gränsen till vansinne av galenskap. Men Berlin reagerade också våldsamt. Den tyska underrättelsetjänsten hade lärt sig att fartygen i hemlighet hade beväpnats med maskingevär med kulsprutor - och menade att detta bara kunde ha skett med sveriges välsignelse. Kravet på bestraffning för vad de såg som ett uppenbart brott mot neutraliteten, följdes av ett hot: Lejdtrafiken, Sveriges sveriges viktiga utrikeshandel, skulle kunna ställas in. George Binney och den brittiske minister Victor Mallet kallades till det svenska utrikesdepartementet för att få en förklaring. Binney utvisas snabbt och fartygens kaptener döms till böter för vapensmuggling böter för vapensmuggling. Fartygen "Dicto" och "Lionel" nekades tillstånd att lämna lämna Sverige.
Men så vände vinden.
Under allt starkare från både London och Washington, och i ett läge där Sverige sverige behövde tillstånd att fördubbla sin oljeimport från västmakterna blev västmakterna blev Kvarstadfallet en diplomatisk brytpunkt. Valet stod mellan att riskera en allierad blockad - eller tysk hämnd. Den 11 januari 1943 1943 gjorde Sverige ett dramatiskt val: De gav klartecken för för "Dicto" och "Lionel" att segla. Det var första gången sedan krigsutbrottet som Sverige offentligt trotsade Tyskland. Reaktionen från Berlin var hård - enligt den tyska legationen var detta den värsta krisen mellan de båda länderna hittills. Frågan togs upp hela vägen till Hitlers högkvarter.
Bakom kulisserna förberedde George Binney en ny räddningsoperation - Operation Cabaret. Tre brittiska kanonbåtar skulle möta de norska fartygen norska fartygen i Skagerrak. Men tyskarna fick nys om planerna och stängde av pråmtrafiken från den 18 januari. Operationen läggs på is. Sverige var återigen i fara. I februari 1943 reagerade Hitler. Han gav order om att skapa en separat invasionsstyrka med två pansardivisioner och fyra infanteridivisioner riktade mot Sverige. Anfallet blev aldrig verklighet - men hotet var verkligt.
Levande begravd i mörkret: Kvarstadfartens öde bakom taggtråd
Efter att tyska örlogsfartyg stoppat fyra av Kvarstadbåtarna i Skagerrak väntade en ny strid för de överlevande - den här gången i fångenskapens skuggor. Besättningarna från "Buccaneer", "Charente", "Gudvang", "Skytteren" och "Storsten" transporterades via Danmark till det tyska fånglägret Marlag und Milag Nord utanför Bremen. Där väntade hunger, isolering och förhör. Den tyska underrättelsetjänsten ville veta allt: hur maskingevären smugglats ombord, vem som hade planerat flykten - och inte minst viktigast av allt, var deras lojalitet låg. Var de fortfarande norrmän? Eller hade de kände de igen Quislings regim? Fångarna talade öppet - kanske för att överleva överleva, kanske i hopp om ett mildare öde. För ett tag status som krigsfångar, men idyllen var kortlivad. I februari 1943 skickades hela gruppen till fängelset i Rendsburg-fängelset. Nu var det Gestapo som tog över. Och de hade en enda anklagelse: förräderi. Enligt nazisternas logik var dessa män tyska medborgare - och förrädare. I april avkunnades domen: 161 män dömdes till mellan fyra och nio års fängelse. Men det det var bara början.
Kort därefter försvann de in i i Nacht und Nebel - "natt och dimma", ett system som skapats för att göra människor osynliga. De berövades namn, kontakt med omvärlden med omvärlden - och hoppet. De skickades till Sonnenburg, en av de av nazisternas mest brutala koncentrationsläger. Här sattes de i tvångsarbete från gryning till skymning. De fick så lite mat mat att deras kroppar bröts ner. Sjukdomarna var utbredda - och många fruktade sjukstugan mer än arbetet. Tuberkulos, utmattning och undernäring tog liv efter liv efter liv. Ingen visste om dem. Ingen fick veta något. De var var borta, utplånade av ett system som hade bestämt sig för att att de aldrig skulle komma tillbaka. Men någon gjorde det. På våren 1945 befriades de få överlevande av sovjetiska styrkor - skelett i fängelsekläder, men fortfarande vid liv. De var sjömän. De gav sig ut ut för att kämpa för frihet - och slutade som skuggor skuggor i ett av de mörkaste kapitlen i kriget.
Sista anhalten före friheten - och döden
När Röda armén närmade sig Sonnenburg sonnenburg i november 1944, jagades de överlevande från Kvarstadbåtarna vidare i sista minuten. De hade överlevt ett och ett halvt år av hunger, kyla och tvångsarbete, kyla och tvångsarbete - men 32 av deras kamrater stannade kvar i lägret. Döda. Lämnade i mörkret.
Nästa station var Sachsenhausen. Här var förhållandena mycket bättre - mer mat, medicinsk vård. Men säkerhet säkerhet var fortfarande ett främmande ord. Tyskarnas egentliga plan var att att skicka dem vidare till dödslägret Mauthausen, men här ingrep ödet de vita bussarna, en svensk-dansk räddningsaktion, förde de flesta av dem de flesta av dem kom tillbaka till friheten i mars 1945. Alla hade inte var lika lyckligt lottade. Nio sjuka män skickades till Bergen-Belsen, en mardröm av sjukdom och död. Men även där nådde de vita bussarna sin destination - den 8 april var de den 8 april, utmattade och drabbade av tyfus, men vid liv. Andra kastades mellan olika fångläger. En grupp på 13 personer skickades till Wolfenbüttel och evakuerades senare västerut när kriget närmade sig sitt slut krigsslutet. De befriades så småningom av sovjetiska styrkor.
De glömde - och de som sökte
Medan männen led i fångenskap arbetade vissa arbetade i det tysta för att rädda dem. De norska sjömansprästerna i Hamburg - Arne Berge och Conrad Vogt-Svendsen - riskerade mycket för att hålla kontakt med fångarna. De delade ut matpaketböcker och förmedlade livstecken till familjerna där hemma. Men efter att fångarna skickades till fängelset i Rendsburg försvann de från kartan. Tyska myndigheter förnekade att norrmännen var där överhuvudtaget var där överhuvudtaget. Men prästerna gav inte upp. De undersökte, lyssnade och smugglade information. Och de hade rätt: fångarna var där - och senare i Sonnenburg. Ett sista hopp var Internationella Röda Korset Röda Korset. Den norske representanten Peter Martin Anker gav tyskarna ett ultimatum tyskarna fick ett ultimatum: om norrmännen inte fick status som krigsfångar skulle britterna sluta skydda tyska sjömän. Det fungerade. Fångarna skickades till Sachsenhausen. Om de hade stannat kvar i Sonnenburg hade de skulle de förmodligen ha massakrerats, som andra blev när Sovjet närmade sig närmade sig. Istället räddades de - några få av dem.
Kanonbåtar i mörkret mörker - Kvarstadsbåtarnas sista kapitel
Efter det dramatiska försöket att att befria Kvarstadsbåtarna under Operation Performance återstod två fartyg fartyg kvar i svensk fångenskap: MS "Dicto" och MS "Lionel". De var bortglömda av vissa, men inte av George Binney - britternas orädde fartygssabotör och logistiker. År 1943 kläckte han en ny plan. En vild idé. Fem blixtsnabba, ombyggda kanonbåtar skulle korsa Nordsjön i skydd av mörkret, plocka upp viktig last i Bohuslän bohuslän och föra den säkert tillbaka till England. Operation Bridford var i full gång. Båtarna - med namn som "Gay Viking", "Hopewell" och "Master Standfast" - hade tre propellrar, 3.000 hästkrafter och en toppfart på över 30 knop. De var snabbare än tyskarna kunde uppbåda - men de seglade i beckmörker mörker och i livsfarliga vatten.
I Lysekil var lasten klar: kullager och stål till den brittiska brittiska krigsindustrin. Lokalbefolkningen välkomnade dem under tystnad, men tyska sympatisörer visste tyska sympatisörer visste vad som hände - och skickade meddelanden till fienden. Men under fem månader 1943-44 seglade kanonbåtarna in och ut ur ut från den svenska kusten med 347 ton last under näsan på tyska vaktfartyg tyska bevakningsfartyg.
Men alla kom inte undan. "Master Standfast" blev lurad av lurades av falska ljussignaler och besköts av en tysk trålare. Den brittiske kaptenen dog, 19 man togs till fånga, och fartyget bogserades till Danmark. Bridford-rutterna ställdes in i mars i mars 1944 när nätterna blev för korta - och risken för stor för stor.
Schweinfurts skugga
Samtidigt rasade de allierades bombningar av tyska kullagerfabriker rasade - Schweinfurt pulveriserades i blodiga flygräder. Amerikanerna var rasande över Sveriges neutralitet, särskilt SKF-fabriken i Göteborg som fortfarande exporterade kullagerdelar till Tyskland. Hoten var tydliga: om inte exporten inte upphörde skulle de själva bomba Göteborg. I detta kaoset fick Kvarstadsbåtarna återigen en strategisk betydelse. "Dicto" och "Lionel" flyttades flyttas till Brofjorden. Planerna var tydliga: nästa operation skulle inte bara för last, utan även för att hjälpa danskadanska motståndskämpar med vapen och material - Operation Hembränt. Resorna fortsatte fram till februari 1945.
En hamnblockad och ett spöke från öster.men i april 1944 vaknade den svenska vaknade den svenska regeringen upp till oroligheter. Tyska trupprörelser, militära kartor på tåg i Helsingborg tåg i Helsingborg och ökad tysk aktivitet i Öresund panik. Svenska myndigheter fruktade ett tyskt blixtanfall. Göteborgs hamn måste stängas stängas. Två stora tankfartyg - "Buenos Aires" och "Trykon" - sänks på grunt vatten och blockerade Göta älv. Öppningen bevakades, och ett gammalt fraktfartyg, "Rita", var redo att sprängas i luften och täta hålet. När "Dicto" försökte återvända den 2 maj, kraschade hon in i barriärerna och orsakade omfattande skador. "Lionel" följde efter och även hon stötte på "Trykon". Den svenska regeringen krävde ersättning - och officerare från Kvarstadsbåtarna ställdes inför krigsrätt. Trots detta dömdes ingen.

I skuggan av stormakterna av stormakterna sattes den svenska neutraliteten på sitt svåraste prov. När marscherade in i Norge den 9 april 1940 låg fyrtio norska fyrtio norska handelsfartyg tryggt förankrade i svenska hamnar - men var illusorisk. Snart krävde både London och Berlin kontroll över fartygen kontroll över fartygen och de svenska myndigheterna befann sig mitt i en diplomatisk storm som de inte diplomatisk storm som de inte kunde undkomma. Medan fartygen i hamnen blev blev brickor i ett storpolitiskt spel om skeppslaster med livsviktigt stål och stål och kullager, blev Göteborg ett centrum för hemliga förhandlingar, underrättelseoperationer - och i slutändan dödliga flyktförsök genom det minerade Skagerrak. Detta är den dramatiska berättelsen om Kvarstadsbåtarna - och hur Sveriges neutralitet tänjdes till bristningsgränsen.

Tysklands utrikesminister Joachim von Ribbentrop.

Fabian Tamm.

Det norska tankfartyget Newton.

Tysk utpostbåt i Skagerrak.

Här ser vi en del av det som smugglades ombord.

Dicto.

Fartygen i Göteborgs hamn gör sig redo.

MT Buccaneer.

Göta Lejon.

En tysk Ju-88 fällde bomber.

Kartan som visar
rutten från Göteborg.

Den brittiska jagaren HMS "Vanity", ett av de allierade krigsfartyg som mötte Kvarstadsbåtarna i Nordsjön.

HMS Gay Viking.

Den vita bussen
från Danmark.

på en studieresa till Tredje riket

Tyskland är ett föredöme

- Svenskar på studieresa till Tredje riket

Tanska myndigheter stod bakom inbjudningarna bakom inbjudningarna, och svenska militära kretsar tog emot dem med öppna armar öppna armar. Detta var inte bara professionell nyfikenhet - det var en form av en form av maktattraktion, en inblick i vad som ansågs vara vad som ansågs vara världens mest avancerade krigsmaskin. Bland deltagarna deltagarna fanns också de som närde en dröm om att en dag att en dag få kliva in i en tysk uniform. I november 1938 reste en delegation från det svenska flygvapnet till Tyskland. Under flera månader besökte de åtta olika baser och flygdivisioner, och bevittnade vad som beskrevs som en teknisk triumf tekniska triumf - Luftwaffe, Hitlers stolthet och glädje, själva manifestationen av tysk dominans i luften i luften. När resan avslutades i mars 1939 var de svenska lämnade de svenska gästerna djupt imponerade - både av tyskarnas till synes varma och det massiva intrycket av militär överlägsenhet. Flygattachén Harald Enell skrev i sin rapport att tyskarna hade visat "en gästfrihet av en ovanligt magnifik karaktär".
Efter sommaren 1940, då Hitler hade krossat den ena nationen den ena nationen efter den andra i en blixtstorm av fälttåg resandet ännu mer. Tyskland hade nu ockuperat stora delar av av Europa - från Österrike till Nederländerna, från Norge till Frankrike. De svenska officersresorna blev då en form av militär militär reselitteratur i krigets spår, ofta direkt in i ruinerna efter de tyska tyska segrar. Resmålen varierade, men slutmålet var ofta detsamma samma: Paris. Staden, som nyligen hamnat under tysk kontroll, hade blivit ikonen för nazisternas oövervinnlighet. Delegationerna följde de rutter där den tyska attacken hade färdats - genom Belgien och Nederländerna och vidare in i in i det besegrade Frankrike. Där kunde svenska officerare med egna ögon se med egna ögon se hur det franska försvaret hade kollapsatoch hur de tyska soldaterna rörde sig disciplinerat och artigt bland civilbefolkningen - en bild som förvånade många. De på förhand berättade historierna om brutalitet och våld var i rapporterna hem nästan förnekade. Istället beskrev de beskrevs dukade bord med vin och välstekt kött, inte ruiner och skräck.
De rapporter som skickades till den svenska försvarsstaben präglades av entusiasm och beundran. De svenska officerarna var fascinerade fascinerade - av vapentekniken, organisationen och ockupationsmaktens eleganta, närmast teatraliska disciplin. De som förväntade sig att se en kontinent i skräck såg såg istället en skenbar ordning - där civilbefolkningen behandlades korrektdär uniformerna var pressade och officerarna leende. Den svenska militärledningen såg dessa inbjudningar som en ära. Flera högt uppsatta officerare skickades, bland annat generalmajor Wilhelm Archibald Douglas, Gustaf V:s chefsadjutant gustaf V:s chefsadjutant.
Sådana studieresor var observationer - de var maktdemonstrationer och undermedvetna lojalitetstester lojalitetstester. I upptakten till kriget och under dess mest dramatiska kapitelskrevs inte bara rapporter. Intryck planteradesformade attityder - och för vissa väcktes längtan efter en framtid i uniformer med örnar och hakkors.
Sensommaren 1940
Europa stod i i brand och Nazityskland växte sig allt starkare för varje månad som gick månad. Mitt i detta dystra landskap rörde sig svenska officerare och försvarschefer svenska officerare och försvarschefer rörde sig genom en kontinent som gick på knäna - på grund av den tyska krigsinsatsen. Bakom begreppet "studiebesök" dolde sig en politiskt en politiskt laddad gest - en blandning av professionell nyfikenhet, obekväm igenkänning och igenkänning och strategisk taktik. Alla grenar av det svenska försvaret var representerade. Delegationer reste söderut från marinen, armén och flygvapnet. I augusti 1940 reste en grupp från marinen till Berlinför att sedan transporteras vidare till Danzig, Hamburg, Köln och köln och sedan genom de ockuperade Nederländerna och Belgien - och hamnade också i det triumferande Paris. Flottofficerarna rapporterade entusiastiskt om Kriegsmarine och och drog slutsatsen att så snart den tyska flottan hade avslutat med sin "Norge-besök"skulle invasionen av Storbritannien bara bara vara en tidsfråga. Kriget mot britterna verkade oundvikligt - men, som de skrev, hade de obegränsat förtroende för att Adolf Hitler skulle föra kriget med humanitet och måttfullhet. Ett anmärkningsvärt förtroende - och en djupt naiv föreställning.
De svenska gästerna blev överväldigade. De berömde de tyska soldaternas disciplin, deras fysiska deras fysiska kondition och bakgrund från Hitlerjugend, som de menade förklarade både soldaternas uthållighet och militära skicklighet. De tyska officerarna beskrevs som som professionella och vänliga - samtidigt som svenskarna kände att de bemöttes med respekt bemöttes med respekt. Vissa menade dock att resan till Paris hade ett tydligare syfte: att visa fransmännen att Tyskland hade att Tyskland hade stöd bland neutrala nationer som Sverige - och därmed dämpa motståndsvilja. Samtalen mellan de svenska och tyska marincheferna var detaljerade och konkreta: hur isfria hamnar i norra Sverige hamnar i norra Sverige kunde upprätthållas, hur fyrar skulle upprätthållas och hur tyska handelssjömän skulle behandlas skulle behandlas när de befann sig i svenska hamnar. Mellan de professionella diskussioner fanns det också tid att njuta av Berlins magnifika arkitektur och charmiga invånare. Men en sak förvånade mig: den tyska sättet att hälsa med höjd högerarm - något som svenskarna behövde tid att vänja sig vid att vänja sig vid. Snart började flera av dem att att själva göra nazisthälsningen när de träffade sina tyska värdar värdar.
Samtidigt, i Tyskland, togs en annan svensk delegation emot med stor med stor ära - denna gång från flygvapnet, inbjuden av ingen mindre än ingen mindre än Hermann Göring själv. Från den 2 till den 13 augusti får svenskarna se tyska flygplansmodeller, vapen och taktik. De fick förstahandsinsikt i hur Luftwaffe planerade attacker mot handelsflottor och hamnstäder - information som tolkades som ett förtroendevotum. Strax efter besöket attackerades det brittiska fastlandet, precis som de tyska officerarna hade hade föreslagit. Den svenska delegationen var övertygad: Görings flygvapen skulle krossa krossa Storbritannien med brutal effektivitet.
Men allt var inte var vänlighet. Vid möten med det nationalsocialistiska partiet blev tonen skarp. Tyskarnas frustration över den kritiska svenska pressen kom till uttryck och de svenska officerarna fick en reprimand - det var känt att officerare tillrättavisades - det var känt att både Hitler och Göring var irriterade. Efter att ha "mottagit klagomålet"blev stämningen och svenskarna fick ta del av nazisternas framtidsvision för Europas framtid: en germansk union utan tullgränser, med gemensam valuta och och nationell underordning - och där Storbritannien skulle isoleras eller besegrasafrika skulle delas och Medelhavet ges till Italien.
Den svenska försvarsledningen bedömde besöken som lyckade. Som tack för det tyska samarbetet beslutade försvarsminister Per Edvin Försvarsminister Per Edvin Sköld att utnämna den tyske militärattachén Bruno von Uthmann till kommendör av Kungliga Svärdsorden av 1:a klass. Den 3 oktober år 1940 delades priset ut i närvaro av försvarschefen Olof Thörnell. Kort därefter svarade tyskarna med att tilldela svenska sjöofficerare sina egna dekorationer. Under de kommande krigsåren besökte svenska officerare regelbundet besöka Tyskland. Inte bara generaler och amiraler, utan även fältpräster utan även fältpräster, läkare och psykologer - alla drogs de in i denna ström av sympati, nyfikenhet och förundran. För vissa handlade det om om militär inlärning. För andra blev det en form av ideologiskt samtycke.
Flera av de som reste hem från Tyskland gjorde det med öppen beundran för det öppen beundran för det nationalsocialistiska samhället, trots att de redan redan visste - från svenska tidningar och reportage - vad som pågick: koncentrationsläger, dödsdomar i skenrättegångar och förföljelse av judar och oppositionella. Men under dessa studiebesök nämndes det sällan. Tystnaden var talande. Svenska officerare besökte också Tyskland i mer specialiserade syften. I juli 1940 reste överste Sven Erik Allstrin och pedagogikprofessorn Rudolf Anderberg till Berlin för att studera militärpsykologi och urvalsmetoder för för tyska officerare. De upptäckte snabbt att tyskarna hade en än svenskarna - där betoningen på rasteori och instinkt dominerade instinkt dominerade. Den ideala officeren i Tyskland skulle inte bara vara kompetent, utan också en kallblodig krigare med övermänsklig styrkaövermänsklig styrka - mentalt och mentalt och fysiskt. Det var bara de som klarade den hänsynslösa sorteringen, fick bära Wehrmachts eller Waffen-SS uniform.
På detta sätt var studiebesöken en återspegling av sin tid: en dans på mellan militär nyfikenhet, strategisk opportunism - och moralisk blindhet.
Studieresor till östfronten - svensk närvaro i krigets mörkaste rum.under sensommaren 1941 avgick ett tåg österut från Berlin. Ombord fanns ett urval av utländska militärattachéer - bland dem Curt Herman Juhlin-Dannfelt, Sveriges representant i Nazitysklands huvudstad. Målet för resan var fronten mot Sovjetunionen, och i vagnarna låg laddade tjänstepistoler bredvid resväskor bredvid resväskor. Tyska säkerhetstjänstemän fruktade attacker från sovjetiska partisaner partisaner, och resan bevakades av en särskild vaktstyrka med stridstränade soldater. Ett av de första stoppen var Riga, en stad Juhlin-Dannfelt kände till sedan tidigare - men som nu var under tysk kontroll. Till sin förvåning fann han staden mindre förstörd än väntat. I sin rapport beskrev han hur han blev imponerad av den tyska soldatens uppträdande - vältränad, beslutsam, med viljan att slåss darrande under uniformen. Stämningen bland tyskarna var optimistisk - segern i öster österut verkade bara vara en tidsfråga.
Men syftet med resan var inte bara att visa tyskarnas självförtroende - det var också det var också ett tillfälle att ge de utländska officerarna en glimt av av krigets brutalitet. Vid sjön Ilmen, nära Volgorod, fick de besöka en position som nyligen erövrats från ryssarna. De tyska döda hade redan avlägsnats - de sovjetiska döda ruttnade fortfarande i skyttegravarna. Vid ett tillfälle upptäckte Juhlin-Dannfelt en svårt skadad rysk soldat soldat, övergiven och blödande. Soldaten, som visste att han var döende, frågade varför ingen kom för att hjälpa honom. Juhlin-Dannfelt försökte ingripa juhlin-Dannfelt försökte ingripa, men fick höra av en löjtnant löjtnant att det inte längre var någon mening med att hjälpa hjälpa fienden - det fanns inget hopp. Hjälp vägrades. Döden tilläts ta sin gång. Curt Herman Juhlin-Dannfelt var en svensk generalmajor och diplomat. Han är särskilt känd för att ha varit militärattaché vid den svenska legationen i Berlin 1933-1945 1933-1945, en period som sträckte sig över hela den nazistiska nazitiden. Han rapporterade hem om utvecklingen i Tyskland och hade kontakt med kontakt med flera ledande nazister, bland andra Hitler och Himmler.
Resan var avslutad, men frontens mörker hade bara börjat visa sig. Sommaren 1942 reste Juhlin-Dannfelt tillbaka, denna gång tillsammans med Hans von Schwerin och marinattachén Anders Farshell, i en delegation bestående av delegation bestående av över 30 utländska officerare. Resan var strängt bevakad - över över hundra tyska infanterister och luftvärnskanoner fanns ombord för att skydda vad som i själva verket var en konvoj av krigsturister i uniform. Komforten på tåget stod i skarp kontrast till krigets realiteter: privata privata sovkupéer, restaurangvagnar, salongsvagnar, tjänstefolk och chaufförer - medan man utanför fönstren passerar genom ett Europa i ruiner. I Warszawa fick Juhlin-Juhlin Dannfelt en glimt av den verklighet som vanligtvis var dold för diplomatiska ögon: kvinnor med gula stjärnor, som arbetade på stationen. Han skrev senare om "skandalösa scener"men beskrev dem inte inte i detalj. Tystnaden var talande.
Resan fortsatte till Ukraina och Krimhalvön, där delegationen såg frontlinjer, förstörda städer och städer och föreläsningar om närstrid och urban krigföring. Svenskarna drog slutsatsen att den svenska armén låg långt efter när det gällde utbildning inom dessa områden och att yngre officerare borde ges mer ansvar ansvar. Tyskarna delade gärna med sig av sina erfarenheter: kompanicheferna skulle helst vara under under 30 år - äldre män var alltför försiktiga. Tyska officerare höll också föreläsningar om sovjetisk moral, vilket förvånade dem - "Ryssarna kämpade hårdare än väntat, och ofta till döden. Det var, sades det, patriotism, inte rädsla, som drev dem framåt. Strax efter besöket serverades lunch på ett närbeläget slott i närheten. En grupp tatariska folkdansare underhöll officerarna - ett absurt ögonblick av lätthet i ett krig som åt upp människor.
Men det mest slående med rapporterna hem till Stockholm var inte vad som sades - utan vad som inte nämndes. Inget ord om massmordet på judar. Ingen reflektion över rykten om utrotning av en hel befolkning - trots att över en miljon miljoner judar redan hade dödats i området. Varför denna tystnaden? Kanske för att poliserna inte såg något direkt. Eller kanske för att de valde att titta bort. Det som rapporterades var vad tyskarna ville ha förmedlat: tacksamma civila befriade från kommunismen från kommunismen, och tyska soldater med disciplin och heder.
Fler sådana sådana studieresor skulle komma att följa. I februari 1943 skickades svenska officerare skickades till Frankrike för att bevittna förberedelserna för att stå emot en eventuell en eventuell allierad invasion. De fick se ubåtsbaser vid Brestoch fick höra hur tyskarna planerade att trappa upp kriget till havs till sjöss. I september 1943 var målet Leningrad, staden som hade hade blivit ett levande helvete. Det hade förekommit rykten att Sovjet var på väg att bryta igenom belägringen belägringen. Tyskarna uppmanade de utländska officerarna att motbevisa detta. Väl framme vid fronten kunde de genom kikare se palatsen och spiror inne i staden - en bild av tysk kontrollpåstås vara orubblig. Efteråt serverades lunch i ett palats, åtföljd ackompanjerad av utsökta viner och dämpade samtal.
I sin rapport efter besöket besöket beskrev Curt Herman Juhlin-Dannfelt återigen de tyska tyska soldaternas goda moral och kamratskap. Belägringen, som var avsedd att svälta hundratusentals människor till döds, nämndes inte. Inte med ett ord. Dessa resor var mer än observationer. De var iscensatta, regisserade ögonblick i ett krig där bilder, stämningar och lojaliteter lojalitet kunde manipuleras lika effektivt som vapen. För en del svenska officerare blev detta en lektion i modern krigföring. För andra - en resa in i en ideologi som de valde att inte ifrågasätta.
Sveriges civila möte med nazismen - kulturella broar, ideologiska ideologiska allianser och tysta vittnen.
Det var inte bara officerare och militära militärstrateger som fascinerades av Tredje riket. Sveriges civila elit - journalister, skådespelare, vetenskapsmän, läkare och lärare - flockades till Tyskland på inbjudan. För många var detta studieresor i ordets oskyldiga bemärkelse. Men för nazisterna var det riktad ideologisk diplomati. De hade insett en sak: Man behövde inte soldater soldater för att få kontroll - man behövde beundran, kulturellt inflytande och en antydan till lockande överlägsenhet. Tysklands plan var lika listig som den var effektiv: Låt svenskarna - fria, demokratiska och tekniskt avancerade - själva vända sig mot nationalsocialismen. Inte med våldmen med respekt, vin och välkomnande. Genom möten med tysk press, kultur press, kultur, skola och konst försökte man så frön till lojalitet av lojalitet. Den långsiktiga visionen var att Sverige skulle "omvandlas inifrån"utan att ett enda skott avlossades.
Resultatet lät inte vänta på sig inte låta vänta på sig. Tyska journalister bjöds in till Sverige, konstutställningar öppnades utställningar öppnades och det svenska utrikesdepartementet samarbetade med sina tyska kollegor på det kulturella området. En tysk skola inrättas i Stockholm och den tyska den tyska språkundervisningen fick hög status i det offentliga skolväsendet. Lärare med "den rätta politiska inställningen" gynnades, noggrant utvalda av Hermann Kappner, som i tysthet fick en lön från de tyska myndigheterna tyska myndigheterna för att se till att ideologin spreds på rätt sätt. Men vissa svenskar mötte krigets brutalitet direkt. Den 28 juli 1943 skickades sex representanter för det svenska luftförsvaret till Warnemünde för att hämta beställda flygplan. Deras tåg anlände strax före en allierad bombräd. A bomb slog ner några meter från vagnen - flera skadades allvarligtoch vagnen slungades av rälsen. Löjtnant Sefeldt fick splitter i händerna och förlorade stora mängder blod. Sergeant Ström träffades i huvudet huvudet. De fördes till sjukhuset i Rostock - ett oavsiktligt möte möte med verkligheten som många försökte ignorera.
Svensk sjukvårdsrond i Tyskland.
På ett annat plan, en djupare medicinsk och djupare medicinsk och ideologisk allians. Svenska läkare hade länge haft nära band nära band med Tyskland och utbytesprogrammen mellan läkargrupperna intensifierades intensifierades under kriget. Ett antal svenska läkare var medlemmar i föreningarföreningar som utåt sett var opolitiska, men som i praktiken hade hade en tydlig sympati för nazismen - som Riksforeningen Sverige-Tyskland och Samfundet Manhem. Bland medlemmarna fanns redaktörer, officerare, professorer och rasbiologer.
Några av dessa skickades till en plats där Tysklands mörkaste idéer fick fritt spelrum: Alt-Rehse, en pittoresk by norr om Berlinalt-Rehse förvandlades till nazisternas elitskola för sjukvårdspersonal. Här utbildades läkare, apotekare och barnsjuksköterskor utbildades i eugenik, eutanasi, ledarskap och "det judiska problemet". Uniformer, morgonträning och ideologiska föreläsningar gick hand i hand. Dagen började klockan 6.00 på morgonen. Flaggan hissades. Sedan följde en dag med militär disciplin och medicinsk propaganda. Över 10.000 elever från ett ett antal länder - däribland Sverige - genomgick kurserna på skolan skolan. Ledaren Hans Deuschl, som 1937 gifte sig med en svensk kvinna svensk kvinna 1937, med Heinrich Himmler som bröllopsgäst, drev institutionen med järnhård disciplin. Det professionella fokuset var på nationens behov - inte individensoch framtidens läkare skulle vara mer än terapeuter - de skulle vara vara ideologiska ledare.
Vad lärde sig de svenska läkarna här? Och vart gick de sedan? vart tog de vägen? Det är frågor som historikerna fortfarande svar på. Arkiven är delvis förstörda, delvis otillgängliga - men signaturer i gästböcker, rapporter och vittnesmål visar att svenska namn finns skrivits in i Alt-Rehses protokoll. Flera deltog i gårdsarbetet och det sociala livet i byn, iklädda uniformer och inpräntade med tanken att kropp och själ måste formas i samklang. De lärde sig att läkaryrket inte handlade om vård - utan om urval. Flera av de läkare som utbildades på Alt-Rehsedeltog senare i experiment på människor, och vissa tjänstgjorde i koncentrationsläger. Det finns indikationer på kontakt mellan Alt-Rehse och lägeradministrationen ravensbrück, ett av de mest brutala lägren i det tyska tyska systemet. Huruvida svenska läkare deltog i detta vet vi vet vi ännu inte säkert.
Samtidigt reste svenska representanter också till Dresden, till SS-sjukhuset i Hohenlychen och till Alt-Rehse igen - vissa för korta besök, andra för studier under veckor och månader. Alla deltog inte i kurserna, men flera fullföljde fullfjädrade studiekurser och återvände hem med både medicinsk expertis och ideologiskt bagage. Detta var resan till nazismens innersta kärna - en resa en resa där inte bara stater utan även enskilda individer - läkare, journalister, konstnärer etc - var tvungna att välja: se, tiga, delta ... eller vända sig bort. Väldigt många många valde att titta på. Och förbli tysta.
Bakom taggtråden och krematorieröken i nazisternas dödsläger, en grupp människor som bar vita rockar, inte uniformer vita rockar, inte uniformer. De var läkare - många med doktorsexamen, flera med SS-rang, nästan alla medlemmar av NSDAP. Dessa läkare utbildade vid Europas ledande universitet eller rekryterade direkt från sina studier, blev brickor i den mest monstruösa av krigets experimentella metoder krigets ansikte utåt: medicinsk utrotning. I läger som Auschwitz, världens största världens största dödsmaskin, var dokumentationen praktiskt taget utplånad innan de allierade kom dit. De flesta papper brändes eller strimladesinklusive fånglistor, medicinska journaler och experimentrapporter. Tyskarna arbetade systematiskt för att för att ta bort alla spår - som om de visste att eftervärlden skulle en dag skulle ställa dem till svars.
Det som är känt idag kommer inte från tyska arkiv - utan från vittnesmål från överlevande och förhör med vakter och och förhör av vakter och läkare efter kriget. Här framträder en oroande bild en oroande bild: Många av läkarnas handlingar skedde bakom en slöja av slöja av artighet och professionalism. De talade vänligt till fångarna, hälsade formellt på dem, använde Herr och Frau, som om de var som om de befann sig på en vanlig läkarmottagning. Men mellan orden giftsprutor förberedda och kirurgiska instrument redo för experiment som skulle testa kroppens reaktion på kyla, eld, infektion och trauma - allt allt utan bedövning. Det finns fortfarande ett mörkt kapitel i denna den här historien: besöken från utländska yrkesmän. Fångarna mindes vagt ansikten som kom och gick.. "gäster"ofta från tyska institutioner eller industri, men också från utlandet. Vilka dessa var och vad och vad de visste, är fortfarande delvis dolt i historiens dimmor.
Vissa av dessa besök var enligt forskarna ingen tillfällighet. De var var en del av forskningssamarbeten mellan tyska och utländska läkare, och sverige nämns särskilt i flera fall. Svenska läkare hade professionell kontakt kontakt med tyska kollegor under hela kriget, och vissa fick tillgång till tillgång till experimentella data från lägren. Vilka läger de besökte - Sachsenhausen, Dachau, Natzweiler eller Buchenwald - är oklart. Men att kopplingen fanns, anses idag som högst sannolikt.
Den svenska medicinhistorien är tudelad i detta avseende. Å ena sidan står Folke Bernadotte och Röda Korset, som räddade liv i krigets slutskede krigets slutfas. Å andra sidan en grupp akademiker och läkare som genom utbyte och som genom utbyte och samarbete fick insikt i en etisk katastrof. Historiker menar att detta kan ha varit långt mer omfattande än tidigare antagits. Ett namn som ständigt dyker upp är Gasta Gasta Haggqvist, professor vid Karolinska Institutet och knuten till Statens institut för rasbiologi i Uppsala rasbiologi i Uppsala. Han hade ett nära samarbete med den tyske anatomisten Hermann Stieve, en av Tysklands främsta specialister inom reproduktion och fertilitet - och en man som baserade sin forskning på kropparna av av avrättade fångar. Stieve hade ett direkt avtal med de tyska tyska myndigheterna: Efter avrättningar - ofta av politiska fångar, slaviska arbetare och kvinnor slaviska arbetare och kvinnor från Östeuropa - fick han tillgång till kropparna. Mer än 180 människokroppar passerade genom hans laboratorium i Berlin, många av dem troligen oskyldiga. Stieve var särskilt intresserad av hur psykologisk stress påverkade kvinnors menstruation och fertilitet. Han följde deras cykler, läste utskrifter från rättsfall, och det har föreslagits att och det har föreslagits att han påverkade tidpunkten för avrättningar för att göra sin forskning mer personlig. Ännu mer mer oroande är påståendet att vissa kvinnor våldtogs före avrättningen, så att Stieve kunde undersöka hur spermier binder till livmodern till livmodern i extrema stressituationer. Det är här vetenskap och våld och våld smälter samman till det groteska. Svenska läkare som samarbetade med Stieve fick tillgång till delar av detta forskningsmaterial. Om de visste var det kom ifrån - och accepterade det - är en av de frågor frågor som historikerna nu gräver i.
Alt-Rehse, den medicinska elitskola där svenska studenter skolades i nationalsocialistisk ideologi, var en språngbräda in i denna värld en språngbräda in i den här världen. Där fick vårdpersonalen lära sig att individens behov måste ge vika för "rasens bästa". Det var var inte längre empati som styrde medicinen - utan statens behov renhet, kontroll och förintelse. Idag sägs det att det är dags att öppna de sista arkiven. Om det visar sig att svenska läkare var mer än åskådare - att de var observatörer, mottagare av data eller till och med närvarande - då kommer det att skaka om både historien och självbilden av Skandinavien. Inte bara för att det kastar nytt ljus över Sveriges neutralitet ljus - utan för att det visar att även i vetenskapens namn kan tystnad kan bli ett vittne till övergrepp.
Sommaren 1943. I ukrainska staden Vinnytsia, där skogen i årtionden hade viskat viskat i årtionden, stanken av förfall steg från jorden. Under ledning av de tyska myndigheterna öppnades massgravar - totalt 91 stycken. I dem låg kvarlevorna av 9.439 män, kvinnor och barn, skjutna och begravda utan namn, utan gravsten. Det här var människor som - enligt utredarna - hade avrättats av den sovjetiska säkerhetspolisen NKVD under Stalins storskaliga utrotningsoperationer mot politiska politiska fiender på 1930-talet. Men det var inte bara tyska utredare och soldater som var närvarande när dessa gravarna öppnades. Bland dem fanns också en svensk professor i anatomi: Gösta Häggqvist - en av Europas främsta experter inom sitt område europas främsta inom sitt område, med bakgrund från Karolinska Institutet och kopplingar till Rasbiologiska institutet i Uppsala institutet för rasbiologi i Uppsala.
Häggqvist hade blivit inbjuden av de tyska tyska myndigheterna att delta i en internationell kommission bestående av läkare från elva europeiska länder: Finland, Belgien, Rumänien, Bulgarien, Kroatien, Slovakien, Nederländerna, Frankrike, Italien, Ungern och ungern och Sverige. Kommissionen leddes av av den ungerska professorn Perene Orsós, och dessutom 13 tyska universitetsläkare var närvarande. Resultaten - flera tusen döda, skjutna skjutits två gånger i huvudet - användes snabbt i det tyska propagandakriget mot Sovjetunionen. Tillbaka i Sverige skrev en skakad Häggqvist ett brev till sin kollega Ivar Broman vid Lunds universitet där han uttryckte Lund, där han uttryckte djup oro. Han berättade om synen av av döda kvinnor och bönder och varnade för att Europa skulle kunna skulle kunna uppleva något liknande om bolsjevikerna segrade. Hans ord präglades av skräck - men också av ideologisk resonans.
Men Häggqvists häggqvists kontakt med döda kroppar i forskningssyfte var inte ny. Redan redan före kriget hade svenska läkare bidragit till ett mörkt kapitel den medicinska forskningen: användandet av avrättade människors kroppar. I 1938 publicerade den svenske läkaren Carl Gustaf Bergstrand en artikel i Tyskland - baserad på undersökningar av vävnadsmaterial från en 35-årig man som avrättats årig man som hade avrättats. Han samarbetade med Gunnar Wohlfahrt, en ung neurolog med liknande intressen. Tre år senare, 1941, presenterade läkarna Gentele och Swensson en ny studie - denna gång den här gången baserad på ryggmärg och ryggmärgsnerver från en annan avrättad man, 30 år gammal. Varken dödssätt, identitet eller rättslig grund angavs. Artiklarna publicerades i Zeitschrift för Mikroskopisk-Anatomisk Zeitschrift für Mikroskopisch-Anatomische Forschung, en tysk tidskrift med nära kopplingar till nazistiska universitet. Dessa publikationer - oskyldiga till formen - dolde en verklighet där rättvisa, etik och mänsklig värdighet saknades, etik och mänsklig värdighet var frånvarande. Många av de kroppar som användes användes tillhörde människor utan omdöme - politiska fångar, minoriteter eller de som som hade fallit i onåd hos regimen. Kropparna behandlades som forskningsmaterial - och Sverige var inte en oskyldig åskådare i i denna praxis.
Historiker påpekar idag att Häggqvists närvaro häggqvists närvaro i Vinnytsia och svenska forskningsbidrag i tyska tidskrifter är mer än tillfälligheter än tillfälligheter. De representerar en underförstått accepterad vetenskaplig allians mellan ett neutralt mellan ett neutralt Norden och en ockupationsmakt som baserade sin forskning på blod, makt och tystnad.

Det tyska Luftwaffe var världens modernaste och mäktigaste flygvapen före andra världskriget. Här ser vi Baron von Richthofens förband 1939. De svenska officerarna ville besöka detta förband.

Svenska officerare i skuggan av riksörnen - militära studieresor till  Nazityskland före och under kriget.

Mot slutet av 1930-taletoch under de första krigsåren bjöds svenska officerare och försvarsofficerare officerare och försvarstjänstemän allt oftare inbjudna till det som skulle bli europas mörkaste makt - Tredje riket. Under täckmantel av att "reste till Tyskland som hedersgäster, under ledning av den tyska militärapparaten av den tyska militärapparaten. Detta var ingen tillfällighet. Dessa resor var noggrant orkestrerade föreställningar, en form av strategisk uppvaktning av från nazisternas sida. Målet var tydligt: att bygga band, vinna sympati och framför allt göra intryck.

Flygattaché Harald Enell.

Generalmajor Wilhelm Archibald Douglas.

Tyskarnas framryckning under Operation Gul, anfallet mot Frankrike.

Per Edvin Sköld.

Bruno von Uthmann.

Öppnandet av Alt-Rehse-skolan för rasmedicin.

Hans Deushl hälsar på kvinnliga studenter på skolan.

svenska forskare som deltog i experimenten:

Åke berglund

HERMAN LUNDBORG

GUNNAR FURUGÅRD

Conti och karl brandt

"En svensk tiger"
- propaganda, tystnad och nationell självmedvetenhet i krigstidens Sverige

För eftervärlden har symbolen "En svensk tiger" blivit en av de blivit en av de mest ikoniska illustrationerna av Sveriges neutralitetspolitik under andra världskriget. Det karaktäristiska blågula djuret, som skapades av av illustratören Bertil Almqvist, har idag en självklar plats i både det kollektiva minnet och i kulturarvet.

Bildet, en ordlek mellan "tiger" som djur och det svenska verbet tiger (att hålla tyst), blev en viktig del av den svenska regeringens informationskampanj för att för att främja diskretion och vaksamhet hos befolkningen. I denna artikel analyseras analyserar bilden och kampanjens tillkomst, institutionella ramverk och verkningshistoria i ett akademisk kontext.
Sverige i skuggan av stormakternas krig.
När kriget bröt ut utbröt i september 1939 befann sig Sverige i en geopolitiskt utsatt position. Landet förklarade sig neutralt, men var omgivet av krigförande och ockuperade stater. För att säkerställa enighet och beredskap, bildades en koalitionsregering i december samma år. Inrikespolitiskt uppstod en konsensus att varje handling som kunde tolkas som provokativ eller som kan tolkas som provocerande eller partisk. I detta sammanhang ansågs det vara av avgörande betydelse att kontrollera informationsflödet i samhället, särskilt med avseende på militär känslighet.
Propagandastruktur och statligt informationsarbete.
Redan i september 1939 tillsatte regeringen den s.k. tremannakommittén, som på kort tid lade grunden till inrättandet av Informationsstyrelsen Informationsstyrelsen (SIS) - det centrala organet för statlig information, propaganda och påverkan av den allmänna opinionen. SIS inrättades formellt den 1 februari 1940 och sorterade under Utrikesdepartementet. SIS hade till uppgift att bevaka och påverka och påverka den svenska opinionen samt att utveckla strategier för att förhindra att oavsiktlig information kom på villovägar. I detta ingick direkt propaganda riktad mot både civila och militärer. Redan samma höst inleddes en samma höst inleddes en "tystnadskampanj" som riktade sig mot slarvigt tal - särskilt bland värnpliktiga och militär personal.
Vaksamhetskampanjen och födelsen av En svensk tiger.
I maj 1941, med kriget i bakgrunden krigsbakgrund och ökande tryck på neutraliteten, skickade det svenska försvarets överkommando ett brev till SIS med en begäran om en ny kampanj. Syftet med kampanjen var att öka människors medvetenhet om riskerna med skvaller och vårdslöst beteende. SIS utarbetade därefter ett förslag till förslag till en bred kampanj och ett reklamråd tillsattes för att utforma för att utforma kampanjen. Hösten 1941 stod det klart att det behövdes att det behövdes en visuell identitet. Bertil Almqvist - under signaturen under signaturen BertilA - föreslog en bild av en blå- och gulrandig tiger tiger med texten "En svensk tiger". Bilden blev väl mottagen och godkändes snabbt. Den dubbla betydelsen - ett svenskt djur som "tiger" (tier) - gjorde den både minnesvärd och effektiv som kommunikationsverktyg. Kampanjen lanserades den 21 november 1941 och åtföljdes av ett radiotal från historieprofessorn Sven Tunberg, som avslutade med orden:
"Tigg om vad du vet - tigga för vad du inte vet. Akta dig akta dig för skvallerbyttan - hjälp inte fienden att lägga pusslet."
Illustrationen av en av en svensk tiger blev omedelbart synlig i offentligheten på affischtavlor, kaféer, tågvagnar, arbetsplatser och i militära mönstringsböcker. Den trycktes i mer än 50.000 affischer och 300.000 bagagetaggar, och nådde i stort sett alla delar av det svenska samhället. Symboliken användes också i trycksaker som "Tystnadens katekes" och genom Landstormsförbundets försäljning av "tigermärken" som samlade in pengar till ungdoms för ungdomsarbete. Den svenska tigerns inflytande sträckte sig alltså över både pedagogik, propaganda och välgörenhet.
En svensk tiger är ett sällsynt lyckat exempel på hur visuell kultur och propaganda kan förenas i en i en nationell strategi. Den förenade humor, patriotism och budskap med en slående enkelhet. Som en del av den svenska beredskapskulturen representerade tigern inte bara tystnad, utan också en slags enhetlig nationell identitet - en nationell identitet - en tyst men vaksam neutralitet i en tid då misstolkningar kunde få ödesdigra konsekvenser. Som symbol lever tigern vidare - inte bara som en inte bara som en historisk kuriositet, utan som en ständigt aktuell påminnelse om konsten att hålla balansen i skuggan av stormakter.

Sveriges handel med Tyskland

Sveriges handel med
Tyskland

- En blommande bris

För kriget medförde radikala radikala förändringar i regionens ekonomiska balans var handeln med Norge en med Norge var en lukrativ inkomstkälla för Sverige. Den svenska exporten till Norge till Norge var betydligt högre än importen, vilket resulterade i i handelsöverskott. För Norge var detta ekonomiskt hållbart tack vare landets omfattande rederinäring - 1939 var den norska handelsflottan den var 1939 den fjärde största i världen.
Efter den tyska ockupationen av Norge 1940 förändrades situationen dramatiskt. Norges roll som handelspartner till Sverige minskade avsevärt, eftersom då landet i allt högre grad fick prioritera sin egen försörjning och möta och möta tyskarnas krav på råvaror och industriprodukter. Råvaror som trä, järnmalmträ, järnmalm och molybden - det senare användes i produktionen av pansarstål - exporterades till Tyskland exporterades till Tyskland. Tyskt intresse fokuserades också på norska produktion av tungt vatten, av strategisk betydelse för tysk kärnforskning. Livsmedelssituationen livsmedelssituationen i Norge blev efterhand alltmer prekär, inte minst på grund av på grund av närvaron av upp till 430.000 tyska soldater i ett land land med en befolkning på tre miljoner. Tyskarnas behov av förnödenheter täcktes till stor del täcktes genom den norska livsmedelsmarknaden, vilket ledde till ledde till utbredd knapphet hos befolkningen.
Ändå förekom det fortfarande viss export från Norge till Sverige under ockupationen. Särskilt fisksärskilt sill, men även gödningsmedel, molybden och aluminium skickades över gränsen. I gengäld fick Norge bland annat köttprodukterträvaror och olika former av stål. Denna handel kritiserades kritiserades av delar av den svenska befolkningen, särskilt när det gällde livsmedelsimport från ett hungrigt grannland som också var ockuperat. År 1942 registrerades att fyra miljoner ton livsmedel från Norge till Sverige, vilket väckte etiska frågor väckte etiska frågor bland svenskar om nödvändigheten och rättvisan i sådana transaktioner. I Norge var det mesta strikt ransonerat.
Från tysk sida ansågs handeln med Sverige vara mycket betydelsefull, särskilt import av järnmalm och stål. Redan före kriget den tyske industrimannen Fritz Thyssen att kontrollen över den svenska malmen svenska malmgruvorna kunde vara avgörande för utgången av en storkonflikt storkonflikt. Den tyska industrin hade ett kritiskt behov av malm av hög kvalitet och den svenska malmen, med sin höga järnhalt och låga med sin höga järnhalt och låga fosforhalt, var särskilt lämplig för militär produktion. Den ansågs överlägsen malm från både franska och tyska gruvor både franska och tyska gruvor. Genom att importera från Sverige sverige kunde Tyskland också undvika de interna utmaningar som var förknippade med den egna gruvdrift, som brist på arbetskraft och ineffektiv infrastruktur. Den svenska malmens kemiska egenskaper den svenska malmens kemiska egenskaper gjorde den till en ovärderlig resurs för vapenindustrin vapenindustrin, samtidigt som fosforrika delar av malmen kunde användas för andra industriella ändamål för andra industriella ändamål.
Järnmalm från Sverige blev till pansarfordon i Tyskland.
Mot slutet av 1930-talet var Sverige en betydande producent av betydande producent av järnmalm, med en årlig produktion på cirka 14 miljoner miljoner ton vid gruvor i norra och mellersta Sverige. En betydande av denna produktion exporterades till Tyskland, där råvaran spelade en spelade en avgörande roll för den snabba upprustningen av den tyska militärapparaten snabb upprustning. Malmen användes bland annat vid tillverkning av pansarskrov, artilleripjäser skrov, artilleripipor och andra komponenter som krävde höglegerade och slitstarka slitstarka stålkvaliteter. Det tyska upprustningsprogrammet, som saknar motstycke i modern historiahistoria, var tydligt inriktat på ett storkrig - en konflikt som de tyska länge hade förutspått skulle komma. Sveriges bidrag i form av högkvalitativa av högkvalitativa råvaror var således inte obetydligt för den tyska tyska militärapparaten.
Samtidigt var också handelsförbindelserna viktiga för Sverige. Landet var beroende av att importera viktiga industrivaror från Tyskland, bland annat oljakoks, gödningsmedel och kol. Den rådande inställningen inom svenskt näringsliv och administration var att ekonomisk aktivitet och produktion måste upprätthållasoavsett det internationella läget. Sverige förde därför en politik där handel med alla parter ansågs legitim inom ramen för neutraliteten neutralitetens ram.
Redan i mitten av 1930-talet utvecklade utvecklade det svenska försvarsdepartementet ett samarbete med den tyska vapenindustrin. Som en del av som ett led i moderniseringen av det svenska försvaret fördes samtal med försvarsmakten inleddes 1936 samtal med tyska tillverkare. Detta resulterade bland annat i junkers Ju 86 och Heinkel He 115 torpedflygplan, vilket bland annat resulterade i Heinkel He 115 torpedflygplan. Dessutom köptes skolflygplan focke-Wulf Fw 44 Stieglitz skolflygplan och Fieseler Fi kommunikations- och observationsflygplan Fieseler Fi 156 Storch.
Efter krigsutbrottet i september 1939 gjordes ytterligare beställningar. De svenska myndigheterna ville då bygga ut sitt luftförsvar och ville bland annat ha tolv spaningsplan av typen Heinkel He 114 114 och 18 bombplan av typen Dornier Do 215, vilka aldrig levererades. Strax före det tyska anfallet mot Norge i april 1940 utökades ordern ytterligare till att omfatta 27 Heinkel He 114 sjöflygplan.
Även om Tyskland inledningsvis att befintliga kontrakt skulle fullföljas trots det pågående kriget det pågående kriget, blev det snabbt klart att leveranserna skulle försenas. Redan i december 1939 rapporterade de tyska myndigheterna att att flera av de beställda flygplanstyperna inte skulle komma att levereras enligt överenskommelse, eftersom produktionen i första hand skulle tillgodose tysklands egna och dess allierades behov. Adolf Hitler blev personligen involverad personligt engagerad i frågan och ställde som villkor att de sverige inte får säljas vidare eller överlåtas till tredje part.
I gengäld för leveranserna krävde Tyskland Tyskland export av strategiska metaller från Sverige, bland annat bland annat tenn, nickel, koppar och stål - råvaror som var viktiga för den tyska vapenproduktionen. Detta skapade utmaningar för Sverige, eftersom de nationella reserverna av nickel nickel och koppar redan var begränsade, och dessa råvaror var var avgörande för svensk industriproduktion.
Samtidigt fanns det ett behov av att behov av att komplettera de svenska vapenlagren, som höll på att som höll på att tömmas. En del vapen hade skickats till Finland under vinterkriget, medan annan materiel var föråldrad eller i i dåligt skick på grund av bristande underhåll. Behovet omfattade bland annat kulsprutor, luftvärnskanoner, raketer och pansarfordon.
I ett försök att säkra de nödvändiga leveranserna inledde de svenska myndigheterna nya förhandlingar med de tyska myndigheterna. Den 18 december 1939 kom affärsmannen affärsmannen Johan Birger Essen Dahlerus, som hade nära kontakter med Hermann Göring Hermann Göring, skickades till Berlin på uppdrag av den svenska regeringen svenska regeringen. Uppdraget var att hitta en lösning som kunde säkra ytterligare leveranser av krigsmateriel till Sverige.
Den svenska vapenhandeln med Tyskland: diplomati, diskretion och dilemman 1939-1943
Mot slutet av 1939 intensifierade svenska myndigheter sina ansträngningar att säkra leveranser av krigsmateriel från Tyskland via diplomatiska kanaler. Trots flera initiativ initiativ lyckades man till en början inte uppnå några konkreta resultat. Den 18 december samma år mördades den svenske affärsmannen Johan Birger Essen Dahlerus, som hade nära band till Hermann Göring Göring, till Berlin på uppdrag av den svenska regeringen. Under möte på kvällen på Görings gods Carinhall stod det klart att att tyska myndigheter var tveksamma till att sälja vapen till Sverige Sverige, främst på grund av rädsla för negativa reaktioner från den svenska allmänheten. Man var orolig för att medierapporteringen om en vapenaffär skulle kunna tolkas som en provokativ signal till Sovjetunionen, särskilt med tanke på Sveriges uttalade stöd till Finlands kamp mot Sovjetunionen. Tyskland ville inte kompromissa med Molotov-Ribbentrop-pakten.
Under samtalet hävdade Göring att svenskarna borde ha använt sig av informella kanaler i stället för officiella kontakter. Enligt honom skulle ett sådant tillvägagångssätt ha underlättat förhandlingarnaeftersom ett beslut som redan fattats av Hitler bara kunde upphävas av honom personligen av honom personligen - vilket komplicerade processen avsevärt.
Tre dagar senare senare anlände den svenske militärattachén Curt Herman Juhlin-Dannfelt till Carinhall för ytterligare samtal med Göring. Attachén noterade attvärden föreföll i ett något ovanligt tillstånd, möjligen påverkad av droger, och klädd i en klädd i en uppseendeväckande fritidsklädsel. Trots den informella tonen informella tonen bekräftade Göring att en vapenaffär fortfarande var möjlig, förutsatt att avtalet förblev konfidentiellt och att den svenska pressen inte publicerade information som kunde provocera Sovjetunionen. Juhlin-Dannfelt föreslog att avtalet skulle utvidgas avtalet till att omfatta 60 jaktplan av typen Messerschmitt Bf 109 och 36 Junkers Bf 109 och 36 Junkers Ju 87 Stuka-bombplan. Göring göring uttryckte uppfattningen att detta kunde uppfyllas under förutsättning att den svenska opinionen visade större förståelse och välvilja gentemot Tyskland.
Vid ett annat möte den 28 december överlämnade Juhlin-Dannfelt ett ett brev från statsminister Per Albin Hansson, där Sveriges akuta behov av krigsmateriel betonas för krigsmateriel betonades. I brevet beskrevs det strategiska strategiska läget som kritiskt, inte minst på grund av det omfattande stödet till Finland Finland. Göring uttryckte förståelse för Sveriges ställningstagande och uttryckte vilja att stödja landet. Han insisterade dock på att att Sverige måste bidra med export av strategiska råvaror och begränsa sitt offentliga stöd till Finland för att inte skada relationerna med Sovjetunionen.
Avtalet förverkligades dock inte omedelbart. Efter Tysklands invasion av Danmark och Norge i april 1940 avbröts förhandlingarna tillfälligt. Tyska myndigheter uttryckte osäkerhet om Sveriges sveriges inställning till invasionen och ville inte förse en eventuell framtida fientlig framtida fientlig aktör med vapen. Efter ett kort uppehåll återupptogs dialogen efter en kort paus återupptog parterna dialogen, men Tyskland ställde nu ytterligare krav. Bland dessa önskan att kunna använda svenskt territorium för transitering av trupp och trupp och militär materiel.
För att visa sin goda vilja bjöd tyska myndigheter in en svensk delegation till ett hemligt besök till en flygplansfabrik den 22 april 1940. Här presenterades de för nya flygplansmodeller - bland annat Ju 88 och Bf 110 - som dittills varit okända för allmänheten. Efter besöket uttryckte svenskarna intresse för att köpa mellan 100 och 200 Ju 88, 60 Bf 110 och även Junkers Ju 87 Stuka, ett bombplan med räckvidd att nå brittiska marinfartyg i brittiska örlogsfartyg i norska hamnar från baser i norra Sverige. Det är anmärkningsvärt att svenska delegater i detta sammanhang uttryckligen diskuterade offensiva uttryckligen diskuterade offensiva operationer mot brittiska mål, trots att i Norge var i full gång.
Trots att avtalet inte blev klart inte heller denna gång, upprätthöll svenska representanter kontakt med tyska myndigheter tyska myndigheter. Den svenska ambassaden i Berlin, genom sin militärattaché, spelade en en central roll i de fortsatta diplomatiska ansträngningarna. Medlemmar av den svenska medlemmar av det svenska kungahuset deltog i försöken att stärka banden mellan Sverige och Tyskland. I januari 1941, under en delegationsresa till Italien och USAgjorde prins Bertil med följe ett stopp i Berlin. Här anordnades en middag på svenska ambassadendär Hermann Göring och hans hustru Emmy var bland gästerna. Under denna middag, som av svenska diplomater beskrivs som påkostad, rapporteras rapporterades att ett preliminärt avtal om köp av flygplan hade undertecknats.
Trots att leveranstiden inte var klar försäkrade Göring att Att Sverige skulle få flygplan så snart Tyskland hade produktionskapacitet att möta möta efterfrågan från vänligt sinnade stater. Förhållandet bekräftades ytterligare av att svenska representanter närvarade vid firandet av Görings 50-årsdag Görings 50-årsdag i januari 1943. Den svenska delegationen, som bestod av både diplomater och officerare, överlämnade lyxiga gåvor - bland annat sprit sprit och silverföremål - som togs emot väl. Göring sade under firandet göring sade under festligheterna att han betraktade Sverige som sitt "andra hemland".
Den svenska svensk press bevakade händelsen med försiktighet. Tidningen Dagens Nyheter rapporterade rapporterade om själva festligheterna, men nämnde inte detaljerna kring gåvan och den och den svenska delegationens hyllning. Detta illustrerar hur diplomatiska överväganden och mediastrategi noga balanserades under Sveriges försök att militär upprustning samtidigt som man försökte bevara sin neutralitet neutralitet.
Sveriges militära import, industriella samarbete och etiska dilemman under andra världskriget.
I takt med att världskriget fortskred ökade Tysklands behov av behov av egna militära resurser blev alltmer akut. Detta ledde till ledde till att flera vapenleveranser till Sverige ställdes in, eftersom den tyska krigsmaskinen behövde all tillgänglig kapacitet för sina egna frontinsatser. Trots detta beställningar genomfördes ändå, bland annat en leverans av tolv spaningsflygplan av typen Heinkel He 114. Vid ankomsten till Sverige sverige 1941 visade det sig dock att flygplanen hade rostskador i motorerna, vilket gjorde dem olämpliga för operativ användning användning. Andra leveranser var mer framgångsrika - bland annat fick Sverige tolv Fieseler Fi 156C Storch 1943, och flera hundra flygmotorer flygmotorer införskaffades, bland annat 50 stycken av typerna PZL Pegasus XIX och XX och XX. Dessa motorer kom ursprungligen från det polska luftförsvaret och hade beslagtagits av tyskarna efter invasionen av Polen i 1939. För att dölja deras ursprung togs identifikationsnumren bort och ersattes och ersattes med svenska varumärken.
Det svenska näringslivet var inte bara inte bara involverat i vapeninköp utan även i industriellt samarbete i det tyskockuperade Norge. En nyckelspelare i detta var industrikoncernen Norsk Hydro, där den inflytelserika familjen Wallenberg hade betydande intressen. Wallenbergs engagemang i bolaget sträcker sig tillbaka till dess etablering i 1905, och Marcus Wallenberg senior var styrelseordförande fram till 1942. Under denna period samarbetade Norsk Hydro med tyska industrigiganter som IG Farben och Nordag, framför allt inom produktion av gödningsmedel och aluminium. Familjen Wallenberg bidrog bland annat med kapital mot garantier om leveranser tillbaka till Sverige. Trots att att detta samarbete av de allierade tolkades som ett som ett direkt stöd till den tyska krigsindustrin, ansåg de svenska myndigheterna det som ekonomiskt nödvändigt och strategiskt sunt.
Samarbetet ledde till betydande kritik kritik från den norska exilregeringen i London, som menade att Norsk Norsk Hydro i själva verket fungerade som en stödbas för den tyska krigföringen krigföring. Som en följd av detta blev anläggningarna mål för både sabotage och allierade bombräder, vilket ibland tvingade produktionen till ett tillfälligt stopp. En särskilt kontroversiell aspekt av verksamheten var användningen av tvångsarbetare från sovjetunionen och Jugoslavien, bland andra. Även om det är osäkert i vilken utsträckning svenska aktörer hade detaljkunskap om detta, förefaller det det troligt att de var medvetna om att delar av arbetskraften arbetskraften inte bestod av norska civila.
Efter invasionen av Norge och Danmark i april 1940 blev Tyskland Sveriges viktigaste handelspartner. På kort tid gick cirka 70 procent av Sveriges utrikeshandel till Tyskland kanaliserades mot Tyskland. Alternativen var begränsade, eftersom krigssituationen och den omfattande minläggningen i Skagerrak - den så kallade Skagerrakbarriären - gjorde sjötransporter till Storbritannien Storbritannien, Frankrike och USA riskabla. I detta havsområde placerade tyskarna ut ut mer än 13.000 sjöminor, vilket effektivt hindrade svenska fartyg fartyg från att nå Atlanten. Hälften av den svenska handelsflottan befann sig inom minbältet, och tyska örlogsfartyg och kustartilleri från Kristiansand och Kristiansand och Hanstholm kontrollerade området. Flera svenska fartyg och fiskebåtar sänktes av minor eller torpeder under våren 1940.
Senare samma år etablerades ett system för som tillät svenska fartyg att passera genom blockaden under eskort från egna örlogsfartyg under eskort från egna örlogsfartyg, efter godkännande från både de allierade och Tyskland. Trots detta arrangemang minskade handeln med med västmakterna avsevärt, medan handeln med Tyskland och dess allierade allierade intensifierades. Sverige inledde bland annat nya handelsförbindelser med Rumänien och Italien Rumänien och Italien och detta mönster fortsatte fram till 1944. Den tyska försörjningslinjen blev avgörande för Sveriges tillgång till viktiga varor varor som kol - en resurs som det stundtals rådde akut brist på av.
De ekonomiska fördelar som svenska företag fick genom sin handel med Tyskland handel med Tyskland hade dock en mörk sida. Redane från sommaren 1940 stod det klart att tyska myndigheter ställde ideologiskt och politiskt ideologiskt och politiskt motiverade krav på sina handelspartners. Detta var en del av del av den nazistiska omorganisationen i Europa. Framför allt krävde tyska aktörer krävde att företag som samarbetade med Tyskland skulle vara fria från fria från judiska anställda och judiskt kapital.
Flera svenska företag fanns på listor över organisationer som inte fick verka i Tyskland, medan andra att verka i Tyskland, medan andra som ville fortsätta sin verksamhet måste skriva under deklarationer där de garanterade frånvaron av judisk judisk anknytning. Tyska myndigheter använde bland annat information från svenska kreditupplysningsföretag för att verifiera dessa garantier. Vissa svenska företagsledare tog tog egna initiativ för att framstå som politiskt anpassningsbara till nazisterna. De rapporterade om judiska anställda hos konkurrenter och uttryckte aktivt stöd för stöd för tyska raspolitiska attityder.
Det är anmärkningsvärt hur lite uppmärksammat det är anmärkningsvärt hur lite uppmärksamhet dessa frågor fick i den svenska offentligheten. Varken myndigheterna, vare sig myndigheter, näringsliv, press eller politiska partier uttryckte något större motstånd mot att delar av den tyska antisemitiska politiken i praktiken även i de svenska handelsrelationerna. Sveriges roll under kriget kännetecknas således under kriget inte bara präglas av pragmatisk neutralitet utan också av opportunistisk utan också av opportunistisk anpassning inför totalitära krav.
Sveriges sveriges handel med Tyskland under andra världskriget: neutralitetens och de strategiska kalkylernas gränser beräkningar
Ett exempel på vad svenskarna sålde till Tyskland var när ett svenskt varv byggde och sålde 45 fisketrålare till tyska köpare fisketrålare till tyska köpare. Den brittiska underrättelsetjänsten upptäckte affären och och lämnade in en formell protest till Sveriges statsminister Per Albin Hansson. De svenska myndigheterna avfärdade anklagelsen och hävdade att fartygen inte kunde betraktas som örlogsfartyg. Britterna å andra sidan hävdade att att fartygen lätt kunde byggas om till minsvepare och vidhöll sin protest protest. Så småningom meddelade svenskarna britterna att affären var avbröts - ett påstående som senare visade sig vara osant. I februari 1943 skrev den svenska tidningen Arbetaren avslöjade affären, vilket vilket i sin tur utlöste starka reaktioner från brittiskt håll. Trots detta fallet inte drivas vidare.
Efter Tysklands nederlag 1945 dokumenterade 1945 dokumenterade den brittiske underrättelseofficeren Henry Denham att 38 av de de svenskbyggda trålarna hade byggts om till militära fartyg och och användes som plattformar för luftvärnsartilleri i tyska hamnar. Utöver sådana leveranser blev det också känt att ett svenskt rederi hade ställt två tankfartyg till förfogande för för tyskt bruk under en begränsad period, innan fartygen återlämnades återlämnades till Sverige 1943.
Tyskland gav också Sverige licenser att tillverka vissa typer av flygmotorer baserade på tyska prototyper som ingick i Luftwaffes flygplansprogram. I gengäld fick tyska företag handla fritt med svenska industriföretag. År 1943 kom cirka 75 procent av Tysklands Av Tysklands kullagerimport från Sverige, vilket utlöste stark kritik från amerikanskt, brittiskt och norskt håll amerikanska, brittiska och norska sidan. Västmakterna hotade bland annat med sanktioner mot Svenska Kullagerfabriken om inte handeln avbröts. De allierades frustration kulminerade i flyganfall mot SKF:s tyska dotterbolag dotterbolag i Schweinfurt 1943 och 1944, operationer som resulterade i att över 1.000 amerikanska soldater miste livet.
Samma år drogs sverige in i nya förhandlingar med Storbritannien och OCH USA. Västmakterna krävde att Sverige skulle minska sin handel med Tyskland och stoppa tyska trupptransporter genom svenskt territorium. Sverige gick motvilligt motvilligt med på en uppgörelse hösten 1943 som innebar att att handeln med västmakterna skulle öka, medan exporten till Tyskland skulle minskas. Medan de svenska myndigheterna såg avtalet som en balanserad lösning lösning, men de allierade var missnöjda och ansåg att Sverige fortfarande fortfarande bidrog för mycket till den tyska krigsindustrin. Nya krav på ytterligare snabbt fram nya krav på ytterligare restriktioner.
Trots varningar och bombanfall fortsatte den svenska exporten till Tyskland fram till mitten av 1944. Amerikanska myndigheter gjorde klart att handeln hade allvarliga konsekvenser konsekvenser: ju fler tyska flygplan som byggdes, desto fler allierade allierade liv gick förlorade. Trycket ökade i april 1944, då 1944, då USA uttryckligen hotade med militära åtgärder mot Sverige, inklusive eventuella flyganfall mot Stockholm under förevändning av navigationsfel. För att för att motivera svenskarna erbjöd amerikanerna förmånliga handelsavtal och möjlighet att att köpa stridsflygplan - under förutsättning att exporten till Tyskland upphörde. Efter landstigningen i Normandie (D-dagen) blev det allt tydligare att Tyskland var på väg mot ett nederlag och Sverige minskade successivt sin export.
Den 12 oktober 1944 upphörde exporten av av kullager och tillhörande maskiner upphörde helt. Vissa leveranser fortsatte dock fram till till januari 1945, då en skeppslast om 3.000 ton gummi ton gummiprodukter skeppades till Tyskland. Därefter upphörde all handel, både för att de svenska myndigheterna nu var övertygade om det tyska nederlaget nederlag och för att det blivit praktiskt taget omöjligt att upprätthålla transporter transporter genom Östersjön, som nu kontrollerades av sovjetiska ubåtar.
Samtidigt hade Sverige identifierat ett strategiskt skifte: ett fortsatt samarbete med Tyskland skulle inte vara hållbart, vare sig ekonomiskt eller politiskt. Efter krigsslutet framstod Sverige som det enda land som hade reglerat sina reglerat sina ekonomiska anspråk mot Tyskland före Tredje rikets fall tredje rikets fall. Utrikesminister Christian Günther försvarade den svenska politiken med att att det var billigare att ge tyskarna kredit än att mobilisera än att mobilisera stora militära styrkor. Trots det etiska etiska priset ansågs detta vara en framgångsrik strategi.
I allierade i allierade kretsar ansågs den svenska järnmalmsexporten vara ett stort moraliskt svek. Den möjliggjorde tysk vapenproduktion och förlängde därmed kriget. Mellan maj 1941 till slutet av 1944 exporterade Sverige nästan 50 miljoner ton järnmalm till Tyskland, huvudsakligen via Narvik. Malmen användes i produktionen av artilleri, kulsprutor, stridsvagnar och flygplan. Allierade diplomater trodde att det svenska järnet var en förutsättning för tyskarnas förmåga att föra krig för tyskarnas förmåga att föra krig - ett påstående som väckte irritation på utrikesdepartementet, där sådana uttalanden kritiserades som oprofessionella och och känslomässigt drivna.
Samtidigt var de svenska myndigheterna väl medvetna om att etiska dilemman. Trots kännedom om Tysklands krigsförbrytelser och användande av krigsförbrytelser och slavarbete i kolgruvorna i de ockuperade områdena fortsatte Sverige att importera kol och koks Sverige att fortsätta importera kol och koks för sitt eget energibehov. Det tyska hotet var i praktiken inte militärt - det räckte med att räckte med att Tyskland påminde svenskarna om var deras viktigaste handel var belägna. Både den svenska försvarsledningen och regeringen såg därför fördelarna med att av att upprätthålla stabila leveranser. Som försvarschefen Olof Gerhard Thörnell konstaterade: "Så länge vi sålde malm till dem behövde de inte inte anfalla oss."
Tysk gruvdrift i Sverige: malm, kraft och neutralitet neutralitetens utmaningar.
Taberg, en slående och geologiskt särpräglad bergsformation söder om söder om Jönköping, har i århundraden varit känd för sina rika malmfyndigheter och särpräglade ekosystem. Berget, som reser sig som en i det småländska landskapet som en främmande geologisk struktur, har varit både varit både ett naturfenomen och ett ekonomiskt resurscentrum. Carl von Carl von Linné beskrev det som ett "småländskt underverk" och redan på 1800-talet utvecklades en lokal turistindustri kring det särpräglade särpräglade berget.
Under andra världskriget under kriget etablerades en gruvverksamhet i Taberg med hjälp av från tyska intressen. Det var det svenskregistrerade bolaget Smålands Taberg AB, men huvudkapitalet kom från Stora Långvik, en tyskägd gruvkoncern med huvudkontor i Långvik, en tyskägd gruvkoncern med huvudkontor i Dalarna. Produktionen inleddes i 1939 och drevs framåt som en del av den tyska upprustningen.
Detta var dock inte det första exemplet på av tyskt gruvengagemang i Sverige. Redan före första världskriget hade tyska och tyska och österrikiska industrikoncerner hade redan före första världskriget etablerat dotterbolag i Sverige säkra tillgången till järnmalm, särskilt efter att det blivit att Tyskland självt hade begränsade malmtillgångar. Det var framför allt områdena runt Kiruna tilldrog sig tyskt intresse. Motståndet mot utländskt ägande växte dock i Sverige. Nationalekonomen Eli F. Heckscher spelade en central roll roll i att påverka myndigheterna att införa restriktioner för utländska utländska förvärv av svenska gruvor, särskilt efter 1916 då första världskriget dramatiskt hade förändrat Europas politiska landskap. Enligt lag var det förbjudet för utlänningar att köpa nya gruvor i Sverige, även om även om tidigare förvärv fick fortsätta. På 1920-talet, när Tysklands ekonomi tysklands ekonomi låg i ruiner var intresset för svensk järnmalm lågt, och många tyska gruvor i Sverige stängdes tillfälligt. Det var var under denna period som gruvingenjören Hermann Hennemann återvände till Sverige för att leda verksamheten vid Lekombergsgruvan i Dalarna. Han blev senare svensk medborgare och blev en nyckelspelare i i den tyska gruvverksamheten i regionen. Under 1930-talet, i takt med ökade tyska efterfrågan på malm, hjälpte Hennemann till att återöppna och och samordna flera tidigare nedlagda gruvor i Ludvikaområdet under det som kom att kallas det som blev känt som Lekomberg Group. Parallellt utvecklade andra tyska bolag företag gruvverksamhet i Dalarna, framför allt genom Stora Långviksgruppen med säte i med säte i Intrånget. Här etablerades ett litet gruvsamhälle med infrastruktur och ledning präglades av tyskt inflytande, bland annat av den tyske chefen Heinrich Haffner. Efter hans återkomst till Tyskland 1928, efterträddes han av Algot Goldkuhl, en svensk gruvingenjör med tyska rötter svensk bergsingenjör med tyska rötter, som tog över ledningen av koncernen. De tyskägda gruvorna de tyskägda gruvornas bidrag till Tysklands militära upprustning var enligt ekonomihistorikern Martin Fritz relativt blygsamt jämfört med exporten från de stora, svenskkontrollerade gruvanläggningarna i i Kiruna, Malmberget och Grängesberg. Malmen från de tyskkontrollerade gruvfälten var ofta av sämre kvalitet, med hög fosforhalt, och krävde omfattande omfattande bearbetning för att kunna användas i stålproduktionen. Ändå kunde sådana under perioder med hög efterfrågan.
Initiativet till expansionen av den tyska gruvverksamheten i Sverige kan till stor del spåras tillbaka till Hermann Göring, som under nazistregimen var var ansvarig för att säkra Tysklands försörjning av strategiska råvaror. I samband med detta intensifierades verksamheten i bland annat Taberg. Samarbete ingicks mellan Långviksgruppen och de svenska industrifamiljerna Wallenberg och Johnson. Trots betydelsen av det tyska kapitalet fanns det var den offentliga debatten om verksamheten liten. Detta kan delvis förklaras med att gruvanläggningarna inte sågs som politiskt ideologiska - det var inte hade hakkors eller visade lojalitet med nazistiska symboler. Den tyska närvaron på brädorna var formell, men enligt Fritz operativ. Gruvcheferna Hennemann och Goldkuhl var högt respekterade i lokalsamhället, och de anställda hade bättre arbetsvillkor än i många svenskdrivna gruvor gruvor. Motståndet var begränsat, men det fanns. Syndikalisterna (SAC) framförde kritik, och i Tabergsområdet uppstod ett lokalt motstånd, bland annat genom genom den så kallade "Månsarpsgerillan", som enligt uppgift försökte störa järnvägstransporter av malm. Trots detta kunde verksamheten fortsätta i stort sett ostört under hela kriget. Mot slutet av kriget blev det allt svårare för de svenska för de svenska gruvkontoren att kommunicera med sina tyska ägare. I Intrånget lyckades gruvchefen Eric Lind nå fram till till bolagets huvudkontor i Düsseldorf under krigets sista dagar. Han fick instruktioner om att fortsätta driften och ta hand om arbetarnas behov arbetarnas behov - ett tecken på att den tyska ledningsstrukturen kollapsat. Efter kriget vägrade Sverige att tillmötesgå de allierades krav på omedelbar överföring av av de tyska tillgångarna. Istället inrättades Flyktkapitalbyrån, en statlig myndighet som myndighet som förvaltade de tyska tillgångarna i Sverige. I ett senare avtal med de allierade beslutades att den tyska egendomen skulle egendom skulle användas för att täcka svenska fordringar på Tyskland, samtidigt som samtidigt som Sverige skulle bidra med medel till återuppbyggnaden i Europa. De tidigare tyska gruvorna togs så småningom över av svenska staten genom bolaget AB Statsgruvor. Ironiskt nog var Hermann Hennemann Hermann Hennemann utsågs till bolagets förste direktör 1950, trots trots sina nära kontakter med de tyska ägarna under kriget.
Inom Taberg blev den allmänna opinionen mot gruvdrift allt starkare mot slutet av kriget av kriget. Lokalbefolkningen reagerade på förstörelsen av vad som uppfattades som uppfattades som ett kulturellt och naturligt landmärke. När exportmarknaden föll bort efter efter 1945 försökte gruvbolaget upprätthålla verksamheten genom att genom att producera krossad sten. År 1960 upphörde all gruvverksamhet och 1986 1986 skyddades berget genom förvärv av Svenska Naturskyddsföreningen.
Den sista tidigare tyskkontrollerade gruvan i drift i Sverige, Stollberg i Dalarna, stängdes 1982. AB Statsgruvor, som genom åren haft varierande grad av ekonomisk framgång under årens lopp, upplöstes slutligen 1995.
Professor Fritz har sedan dess påpekat att gruvverksamheten måste förstås i ljuset av det i ljuset av det ömsesidiga beroendet mellan Sverige och Tyskland. Den svenska industrin och energiförsörjningen var i hög grad beroende av tyskt kol och tyskt kol och koks, särskilt under krigsvintrarna. Det fanns också också en utbredd uppfattning att ett eventuellt stopp i malmexporten skulle utlösa skulle utlösa ett tyskt militärt ingripande, något som svensk säkerhetspolitik ville undvika till varje pris.

Göteborg var en av Sveriges En av Sveriges mest trafikerade hamnar, där sjöfarten mellan stål och Tyskland var i full gång.

Mot slutet av 1930-talet 1930-talet framstod Tyskland som Sveriges viktigaste handelspartner. Cirka 20 procent av procent av Sveriges totala import och export var riktad mot den den tyska marknaden. Därutöver hade Sverige betydande handelsrelationer med andra andra nationer som USA, Storbritannien, Danmark, Norge och Finland. Landets export export bestod av järnmalm, stål, verktyg och träbaserade produkter. Före andra världskrigets utbrott 1939 försökte de svenska myndigheterna upprätthålla en hög handelsvolym och Tyskland blev efterhand en allt allt mer central aktör i den svenska utrikeshandeln. I april 1939 uttryckte den svenska regeringen svenska regeringskällor en tydlig önskan om att föra en neutral politik, även politik, även på det handelspolitiska området, om ett krig skulle bryta ut bryta ut.

Ett fartyg lastat med malm på väg till Tyskland sätter segel från Luleå.

Järnmalm bryts för att skeppas till Tyskland.

En av de tyska gruvorna i Sverige vid Blötberget.

En svensk Fieseler Storch på ett svenskt museum.

Heinkel He-115.

En Heinkel He-114

Trålare av denna typ såldes till den tyska flottan.

Den tyska gruvan i Lundvika.

Tyska anfallsplaner mot Sverige

Tyskland
anfallsplaner
mot Sverige

Sven neutralitet och militär beredskap under världskrigen
Redan under första världskriget utsattes Sverige för ett betydande geopolitiskt tryck från stormakterna, framför allt Tyska riket, Storbritannien och dåvarande Ryssland, att ta ställning i konflikten Ryssland, att ta ställning i konflikten. Tillsammans med sina skandinaviska grannländerna Danmark och Norge valde Sverige en officiell neutralitetspolitik neutralitetspolitik, som i stort sett bibehölls under hela kriget under hela kriget. Norges ställningstagande präglades av en stark kulturell och politisk kulturell och politisk sympati för Storbritannien, men landets handelsintressen innebar transaktioner med båda krigförande parterna. Danmark befann sig i en utsatt strategisk position mellan Tyskland och Storbritannien och försökte balansera förhållandet genom att genom att exportera jordbruksvaror till båda.
Sveriges förhållningssätt var något annorlunda. Landets kungafamilj hade nära band till Tyskland band till Tyskland och de ekonomiska relationerna mellan de båda staterna var omfattande och strategiskt viktiga. Särskilt exporten av järnmalm och högteknologiska och högteknologiska industriprodukter från Sverige till Tyskland sågs som avgörande för tyska krigsproduktionen. Även om Sverige officiellt hävdade sin neutralitet var det i praktiken innebar landets ekonomiska politik i praktiken ett betydande stöd till den tyska till den tyska krigsinsatsen. Under andra världskriget ökade Sveriges säkerhetspolitiska utmaningar ytterligare intensifierade. Rykten om ett förestående tyskt angrepp på angrepp mot Sverige cirkulerade under hela hösten 1941 och och in på det följande året. Minnena av den tyska invasionen av Norge och Danmark den 9 april 1940 var fortfarande levande hos den svenska allmänheten och bland politiska och militära ledare. I detta sammanhang ansågs det nödvändigt att avsevärt stärka den militära den militära beredskapen avsevärt. Som ett direkt svar på det växande hotet hoten beslutade den svenska regeringen i mitten av februari 1942 om en omfattande mobilisering av försvarets resurser. Detta resulterade i en kraftig ökning av antalet soldater under vapen, från en bottennivå på cirka 60 000 till cirka 300 000 i slutet av månaden, vilket var - en av de högsta mobiliseringsnivåerna under hela kriget. Detta beslut måste förstås som ett uttryck för en strategisk försvarsanpassning till en till ett oförutsägbart och farligt internationellt landskap, där inte ens neutralitet kunde inte kunde garantera territoriell säkerhet.
Februarikrisen 1942 var ett av de tillfällen då den den svenska beredskapen var som högst. Andra liknande perioder var under vinterkriget (1939-40), efter invasionen av Danmark och Norge i april 1940 norge i april 1940 och hösten 1943 då Sverige sade upp transitavtalet med transitavtalet med Tyskland.
Våren och sommaren 1943 var den enda enda perioden under kriget då det faktiskt fanns en tysk invasionsplan och en tillgänglig styrka i Norge som kunde användas mot Sverige.  Rykten som politiskt verktyg:  De allierades rädsla för invasion och den tyska underrättelsetjänstens tolkningar i 1943 Under vintern 1943 komplicerades det strategiska läget läget i Skandinavien ytterligare komplicerat av ihållande rykten om en förestående förestående allierad invasion av Norge. Dessa spekulationer ökade i omfattning och hade en betydande inverkan på den tyska underrättelseapparaten, i synnerhet på Abwehrs kontor i Stockholm. Som svar på en förfrågan från Berlin den 16. januari 1943 fick det svenska kontoret - som gick under kodnamnet "Siegfried B" - svarade att underrättelseinformation från källan "Golfplatz" indikerade att att britterna övervägde en s.k. "disruptive action" i Norge, till skillnad från amerikanernas amerikanernas mer återhållsamma politik att skydda Sverige från direkta Sverige från direkta krigshandlingar. Från brittisk sida framfördes också den uppfattningen att Sverige vid en eller annan tidpunkt skulle sverige vid något tillfälle skulle inta en pro-allierad hållning, särskilt om Tysklands militära ställning militära position försvagades. Inom Abwehr tolkades detta som brittisk manipulation och destabilisering av det redan bräckliga svensk-tyska och destabilisering av de redan bräckliga svensk-tyska relationerna, med den över på de allierades sida i kriget.
Samtidigt förstärktes den samtidigt förstärktes den tyska oron ytterligare av analyser från Abwehrs högste operative agent i Sverige operativa agent i Sverige, Dr Heinz Krämer, som arbetade från Stockholm i 1943. Krämer var erkänd som en av de mest mest effektiva underrättelseoperatörerna under hela konflikten - och enligt alla uppgifter överträffade han enligt alla uppgifter överträffade han Wagnerbyrån i både precision och genomslagskraft. I en rapport daterad den 1 februari 1943 rapporterade Krämer till Berlin att att tyska underrättelsekällor hade bekräftat förekomsten av allierade attackplaner attackplaner riktade mot Skandinavien, inklusive Norge. Denna information sades ha baseras på information som erhållits genom ett nätverk av agenter.
Den svenska Abwehr-enhetens bedömning av Sveriges troliga reaktion vid en allierad invasion av Norge var i stort sett Norge var i stort sett i linje med tidigare bedömningar. Analysen byggde på ett omfattande underlag och en långsiktig förståelse för Sveriges utrikespolitiska inriktning och relationer till de stridande parterna. Under hela under hela perioden 1943-1945 fortsatte ryktena om en eventuell invasion att fortsatte att florera. Oavsett deras giltighet - om de var förankrade i om de var förankrade i faktiska planer eller planterade som desinformation - hade de en betydande betydande inverkan på Sveriges säkerhetsläge. Särskilt Adolf Hitler tog dessa spekulationer på allvar dessa spekulationer på allvar och försökte förhindra en eventuell svensk avvikelse från neutralitetslinjen genom att förstärka den militära beredskapen i området. För Tyskland var det avgörande att förhindra att Sverige hamna på fiendens sida. Samtidigt stod det klart att de västallierade de västallierade också medvetet upprätthöll rykten om en möjlig norsk invasion - som ett strategiskt drag för att tvinga Tyskland att sprida sprida sina styrkor mer spritt över större områden.
Under hela andra världskriget, och särskilt under perioden 1945, cirkulerade rykten om en möjlig allierad invasion av Norge upprepade gånger möjlig allierad invasion av Norge. Dessa spekulationer fick särskild tyngd under perioder då mörker och geografiska förhållanden gjorde en sådan gjorde en sådan operation militärt genomförbar. Från västmakternas sida inleddes ett medvetet västmakterna medvetet riktade desinformationsaktiviteter i syfte att förvirra fienden - bland fienden - bland annat som ett led i att säkra hemlighetsmakeriet kring invasionen i Normandie kring invasionen i Normandie (Operation Overlord) 1944.
Det är värt att notera värt att notera hur både Winston Churchill och Adolf Hitler Både Winston Churchill och Adolf Hitler fäste stor strategisk betydelse vid centrum, stor strategisk betydelse. Churchill betraktade området som en möjlig invasionskorridor in i det tyska riket - en operativ möjlighet värd att utnyttja. Å andra sidan såg Hitler Norge som en oumbärlig del av Tysklands militära försvarsstruktur. Landet ansågs anses vara avgörande för kontrollen över Atlanten och därför ett område som måste försvaras till varje pris. Hitler kallade kallade Norden för "Schicksalsgebiet" och denna term användes av Hitler och det tyska överkommandot av Hitler och det tyska överkommandot för att beskriva Norge som ett område av avgörande strategisk betydelse för Tysklands krigsansträngningar, särskilt i förhållande till:
• Försörjningslinjerna till Nordnorge och Finland
• Kontroll över Atlantrutterna
• Skydd av järnmalmsimporten från Sverige genom Narvik
Under kriget Blev Stockholm ett centrum för diplomater, spioner journalister och underrättelseagenter. Den västorienterade pressekreteraren på svenska utrikesdepartementet, Sven Grafström, blev en nyckelspelare i arbetet med att komma till rätta med att hantera pressens spekulationer. I ett pressmeddelande från den 21 januari 1943, försökte han dämpa de ständigt ökande ryktena om en förestående förestående allierad invasion av Norge. Han förklarade att flera internationella journalister, särskilt de som var baserade på Grand Hotel, var starkt var starkt engagerade i detta ämne - och att vissa trodde att det var en samordnad informationskampanj riktad mot Sverige. Enligt Grafström uttryckte Otto Otto Cronstedt uttryckte sin misstanke att detta närmast kunde beskrivas som ett psykologiskt påtryckningsmedel.
De allierade journalisterna var särskilt intresserade av hur Sverige skulle reagera om en allierad aktion mot Norge skulle äga rum norge skulle äga rum - med eller utan sovjetisk samordning i Finland. De senaste sovjetiska framstötarna vid fronten nära Leningrad gav ytterligare grogrund för spekulationerför spekulationer om en kombinerad flerfrontsoperation riktad mot tysk tysk ockupation av de nordiska länderna. Grafström tog också upp den politiskt känsliga frågan politiskt känsliga frågan om huruvida svenska transitavtal med tyskarna skulle eventuell invasion. Under en presskonferens avstod han från att ge entydigt svar och hänvisade till att han inte kunde kommentera inte kunde kommentera hypotetiska scenarier. Det är dock dokumenterat att att den svenske statsministern under ett slutet sammanträde i riksdagen hade gjort klart klargjort att transiteringen av tyska trupper genom Sverige omedelbart omedelbart skulle stoppas om Norge åter blev en aktiv krigsskådeplats. Detta beslut meddelades även tyska representanter, men offentliggjordes offentliggjordes inte - förmodligen för att undvika diplomatisk eskalering. Det skedde alltså en förändring i relationen jämfört med jämfört med vad som hände under aprildagarna 1940, då den svenska regeringen omedelbart godkände transitering av tyska soldater till Narvik.
Samtidigt började flera medier i Stockholm, däribland den danska tidningen Danska tidningen Dagens Nyheter, att spekulationerna i denna fråga fortsatte och att diskussionen om diskussionen om Sveriges position i samband med en eventuell norsk invasion förblev en het fråga förblev ett hett ämne i både utrikespolitiska och underrättelsepolitiska sammanhang.
Tysk blixtkrigsplan mot Sverige 1943
I början av 1943 gjorde Sverige en betydande förändring i sin säkerhetspolitik, med en tydligare orientering mot västmakterna. Denna anpassning var ett försök att återupprätta en balans neutralitetspolitiken som den hade sett ut före den 9 april 1940 - dagen då dagen då den tyska aggressionen mot Danmark och Norge ledde till en dramatisk försämring av säkerhetsläget i Norden. Bland de åtgärder som tydligt signalerade kursändringen var frisläppandet av norska fartyg som varit internerade internerade norska fartyg, inledande av förhandlingar med västmakterna samt en märkbar skärpning av den en märkbar skärpning av den svenska opinionen gentemot Tyskland. Denna utveckling följdes noga från Berlin. För Adolf Hitler representerade Sverige en Sverige från en tyskvänlig neutralitet representerade ett potentiellt hot mot det tyska riket ett potentiellt hot mot Tyska rikets strategiska position i norra Europa Norra Europa. Han befarade att en sådan utveckling skulle kunna undergräva och hota tillgången till resurser och strategiska transportvägar, särskilt transportvägar, särskilt i norr. Som ett svar på detta var det det nödvändigt att utveckla beredskapsplaner för en snabb och riktad attack mot Sverige riktad attack mot Sverige, om det skulle bli nödvändigt att förhindra en förhindra en allierad framryckning via Skandinavien. Hitlers allmänna politik gentemot Sverige byggde på kravet på fortsatt neutralitet, med särskild tonvikt med särskild tonvikt på att upprätthålla den ekonomiska handeln, särskilt tillgången till svensk järnmalm svensk järnmalm. Tyskland hade inte råd att låta denna försörjningslinje bröts. Samtidigt finns det tecken som tyder på att Hitler, trots trots sina rädslobaserade beredskapsplaner, i praktiken aldrig förväntade sig att Sverige skulle sverige skulle avvika från sin neutralitet och aktivt ställa sig på Tysklands sida tysklands sida - inte ens i kampen mot Sovjetunionen. Redan i upptakten till invasionen av invasionen av Sovjetunionen 1941 (Operation Barbarossa) uttryckte Hitler hitler till sina planerare att Tyskland i själva verket inte hade något att erbjuda inget att erbjuda Sverige i utbyte mot ett aktivt engagemang i kriget. Han pekade sedan ut Finland som det enda landet i regionen som kunde få konkreta fördelar och militärt stöd för sin för sin krigsinsats på den tyska sidan.
Även om Adolf Hitler sällan visade något större intresse för Sverige, tyder flera faktorer på att han i första hand betraktade landet som en som en isolationistisk aktör med primärt fokus på att bevara sin neutralitet neutralitet och att underlätta handel. Sveriges politiska profil präglades också tydligt av demokratiska attityder, vilket i allmänhet generellt sett gjorde landet mindre benäget att stödja Tyskland. Ändå fanns det i vissa svenska maktkretsar fanns det dock en viss förståelse för tysklands angrepp på Sovjetunionen, en aspekt som uppmärksammades i Berlin uppmärksammades i Berlin. Där tolkade man de svenska tendenserna att att stödja västmakterna i konflikten mot Tyskland som ett brott med den tidigare tidigare balansgång, och menade också att många svenskars syn på östfronten var färgad av Östfronten var färgad av den så kallade "kålsuparteorin" - tanken att att det skulle tjäna Sveriges intressen om stormakterna Tyskland och Tyskland och Sovjetunionen försvagar varandra i ett långvarigt utnötningskrig. (Låt tyskarna och ryssarna koka sin kålsoppa själva).
När det gäller Sveriges militära beredskap hade landet påbörjat en intensiv upprustning efter 1940, men men även i slutet av 1943 var det svenska försvaret fortfarande försvaret fortfarande inte fullt uppgraderat. Bristen på tillgång till nödvändiga råvaror och material till följd av blockaden ledde till att man började använda ersättningslösningar och improvisation. Upprustningen hade ändå gett märkbara resultat i form av form av bättre organisation, tillgång till moderna vapen samt ökad mobiliseringskapacitet och mobiliseringskapacitet och utbildningsnivåer. Detta förstärktes genom effektiv vidareutbildning av rekryter och officerare.
Trots framsteg fanns det fortfarande trots framsteg fanns det fortfarande betydande utmaningar, särskilt när det gäller utbildning, utrustning av större militära enheter. Det svenska försvarets operativa styrka låg i en defensiv strategi, väl underbyggd av omfattande befästningar, en gedigen förmåga till krigföring i skogsterräng och vinterförhållanden samt förmågan att utnyttja utnyttja topografi och klimat till sin fördel. Dessutom hade Sverige en relativt god sjöstridskrafter och en kustflotta med modernt kustartilleri modernt kustartilleri, vilket kunde ha utgjort ett värdefullt strategiskt bidrag till Tysklands Östersjöflotta - antingen som samarbetspartner eller som ett område under tysk kontroll.
En analys som genomfördes av den tyska marinstaben (Seekriegsleitung) 1942-1943 fastställdes att Sveriges flottstyrka skulle representera a "betydande tillskott" om den införlivades i den tyska flottan. Vid den här tiden led Tyskland av en stor brist på bland annat jagare, minsvepare och torpedbåtar, medan Sverige hade styrkor i denna kategori till följd av nybyggnationer, uppgraderingar och och begränsade förluster i kriget. Parallellt med den militära uppbyggnaden hade Sverige sedan 1940 byggt upp en effektiv underrättelsekapacitet som som möjliggjorde en noggrann övervakning av de tyska styrkornas rörelser i närområdet. Detta innefattade bland annat avlyssning av tyska meddelanden och kommunikation, bland annat genom vad som kallades "C-byråns" insatser samt den svenska signalspaningstjänsten FRA. Detta arbete gav svensk underrättelsetjänst tillgång till mycket mycket värdefulla uppgifter och utgjorde en solid grund för de analyser analyser som togs fram. Mycket av det som sedan rapporterades rapporterades om de tyska styrkornas positioner i Norge var därför redan känt genom detta underrättelsearbete.
Enligt rapporter från det tyska tyska överkommandot (OKW) i Berlin utgjorde de tyska styrkor som var stationerade i Norge per den 1 september 1942 en betydande militär närvaro. Totalt 143.000 soldater i södra Norge, 113.000 i centrala Norge och Norge och ytterligare 85.000 i norr, vilket ger en total styrka på 341.000 man en styrka på 341.000 man. Detta ansågs vara en respektabel styrka för det strategiskt viktiga området. OKW var särskilt logistiken och försörjningsläget i Norge och månadsrapporter begärdes in med fokus på månadsrapporter begärdes med fokus på på bränslelagren. Särskild vikt lades vid att tonvikt lades på att säkerställa tillräckliga buffertar av kol, olja och flygbensin av kol, olja och flygbensin, i händelse av att en framtida allierad blockad skulle skära av försörjningen mellan Norge och Tyskland. Tyskarna stod dock inför stora logistiska och och materiella utmaningar i Norge. Ett hemligt memo daterat den 6januari 1943 avslöjade flera kritiska brister i vapen och utrustning. Bland annat fanns det inte tillräckligt med pansarbrytande ammunition till kustartilleriet artilleri och mobila enheter som var avsedda att stå emot de allierades landningsoperationer. Luftförsvarskapaciteten var också otillräcklig och både 47 mm och 75 mm artilleripjäser var en bristvara. Antalet handgranater och annan infanteriutrustning var också begränsad. Dessa resursproblem förvärrades av det faktum att de tyska trupperna i Norge var beroende av direkt direkt försörjning från det tyska fastlandet, som var särskilt sårbart för allierade påtryckningar och blockader.
Som stabschef för AOK Norge var generalmajorralmajor Rudolf Bamler ansvarig för att förbereda och skicka månadsrapporter till OKW. Enligt instruktioner från februari 1943 fick han i uppdrag att leda uppbyggnaden av en av en tysk anfallsstyrka i Norge. Uppgiften ansågs dock vara som extremt krävande, inte minst på grund av logistiska och infrastrukturella infrastrukturella begränsningar. Samtidigt fick Bamler i uppdrag att förbereda en bedömning av möjliga allierade landstigningsoperationer och hur dessa kunde avvärjas. Samtidigt skulle 25:e pansardivisionen under generalmajor von Scheel, som höll på att etableras i Norge, instruerades att genomföra en hemlig, specialiserad studie av Sverige som ett möjligt operationsområde. Hitler betonade också förstärkningen av det norska kustförsvaret och och man beslutade att uppgradera torpedbatterier, minfält och flygspaning längs kusten kustlinjen. I februari 1943 beordrade generalöverste Nikolaus von Falkenhorst, överbefälhavare för de tyska styrkorna i Norge i Norge, beordrade ökad beredskap i februari 1943särskilt med fokus på de södra och östra regionerna. Han genomförde inspektioner av ställningarna och bedömde beredskapen som tillfredsställande i de inför ett eventuellt fientligt angrepp. I en hemligstämplad rapportkallad "Feindlage"uttrycktes oro för en möjlig allierade landstigningar under 1943, särskilt baserat på den den så kallade "anglosaxiska" styrkor.
I sin strategiska bedömning av en möjlig vändning i krigsförloppet krigsförloppet betonade den tyska militärledningen särskilt behovet av att behovet av att etablera en front mot Sovjetunionen i samarbete med västliga aktörer. En möjlig attack från de allierade genom VästeuropaGenom Västeuropa kunde inte uteslutas, och därför ansågs det kritiskt att stärka beredskapen hos de tyska styrkor som var stationerade i Norge. Generalöverste von Falkenhorst uttryckte oro för att de tyska trupperna på norsk mark hade för lite eldkraft för att kunna möta en eventuell fientlig attack, särskilt från allierade styrkor som stöddes av tungt artilleri och flygstyrkor. Adolf von Scheels 25. pansardivision, som vid den här tiden fortfarande var under uppbyggnad, skulle spela en nyckelroll i en militär aktion mot Sverige aktion mot Sverige. I en hemligstämplad truppförteckning som skickades till det tyska till det tyska överkommandot den 17 februari 1943 beskrivs alla divisioner i Norge Norge beskrivs i detalj. Von Scheels enhet betecknades som en del av den så kallade "arméreserven"och bestod av bestod av 48 stridsvagnar, varav tio moderna stridsvagnar av typen Panzerkampfwagen IV. Divisionen förstärktes ytterligare med artillerienheter, pansaringenjörer och grenadjärer.
Generalmajor Adolf von Scheel var en erfaren stabsofficer med med lång tjänstgöringsbakgrund, och han utsågs vid årsskiftet 1942/43 till att leda Hitlers planer på att bygga upp en ny pansarkår i pansarkår i Norge. Syftet med denna koncentration av styrkor var att etablera en verklig möjlighet för en tysk förebyggande attack från Norge mot Sverige om de allierade försökte öppna en ny front via Norge försökte öppna en ny front via Norge under 1943, eller om Sverige vägrade att tillmötesgå tyska krav och valde att stödja de att stödja de allierade. Adolf von Scheel, född 1893, hade en omfattande militär erfarenhet. Han deltog som officer i fälttågen i frankrike, Ryssland och Rumänien under första världskriget, och under 1920-talet 1920-talet arbetade han i Reichswehrs generalstab. I 1930-31 skickades han som militärattaché till USA, där han där han fick möjlighet att studera amerikanska militära strukturer och bekantade sig med senare nyckelpersoner som general George Marshall. I perioden 1933-36 undervisade han i taktik vid den tyska krigsskolan, och och mellan 1936 och 1939 ledde han pansar- och motoravdelningen i det tyska tyska krigsministeriet, som vid den här tiden var i centrum för centrum för den tyska militära upprustningen. Från 1939 till 1942 var von Scheel Scheel ansvarig för utvecklingen av tyska fordons- och pansarsystem.
Mot i slutet av 1942 utnämndes Adolf von Scheel till generallöjtnant och den 1 januari 1943 tog han över som befälhavare för den då nybildade 25:e pansardivisionen. Med omfattande erfarenhet av både militärt ledarskap och taktisk krigföring, särskilt inom pansaroperationer, ansågs han vara en militär ledare med särskild expertis inom offensiv taktik och pansarstyrkor pansarstyrkor. Det var denna erfarna officer som 1943 ansvarig för att ta fram en detaljerad operationsplan för ett tyskt ett tyskt anfall mot Sverige. Trots att von Scheel avskedades 1944 av hälsoskäl, lyckades han ändå förbereda vad som kom att bli en av de mest detaljerade invasionsstudierna riktade mot svenskt territorium under hela kriget.
Den så kallade "operativa anfallsstudien mot Sverige" baserades på underrättelsematerial som den tyska militära underrättelsetjänsten militära underrättelsetjänsten hade samlat in om den svenska försvarsmaktens struktur, utrustning, mobiliseringsgradmobilisering, taktiska dispositioner och geografiska läge. Studien var ambitiös, inte minst ambitiös, inte minst därför att den utgick från att ett snabbt och kraftfullt kraftfullt anfall med begränsade förstärkningar från Tyskland. Planen var i huvudsak var att genomföra ett blixtanfall mot Sverige baserat på de baserat på de styrkor som redan var utplacerade i Norge. Dessa skulle stödjas av flygstridskrafter, främst Luftflotte 5 och och tyska marina enheter i Östersjön, även om de senare redan var hårt redan hårt pressade i samband med operationerna i Finska viken.
Kärnan i armén arméns kärna skulle utgöras av von Scheels egen 25:e pansardivision, eventuellt uppgraderad eventuellt uppgraderad till en pansarkår, samt förstärkta infanteridivisioner som redan redan var stationerade i Norge. Studien slutfördes och avslutades formellt den 6 april 1943. Von Scheels operativa plan blev därefter därefter föremål för ingående diskussioner i svenska militära tidskrifter, framför allt under perioden 1960-62. Det som var speciellt med von Scheels förslag var hans var hans betoning av ett taktiskt och flexibelt anfallsmönster, speciellt utvecklat för den krävande svenska geografin och de norska styrkornas begränsade storlek norska styrkornas begränsade storlek. Detta krävde exakt samordning och maximalt utnyttjande av tillgängliga resurser tillgängliga resurser.
Adolf von Scheels taktiska rekommendationer i planeringsarbetet inför en eventuella invasionen av Sverige betonade särskilt samordningen mellan mellan pansar- och infanteriförband. Han föreslog att dessa skulle organiseras organiserade på ett sådant sätt att den pansrade spjutspetsen kontinuerligt kunde driva framåt med maximal hastighetutan att stanna, under hela dagen. Efter att nyckelpositioner hade brutits igenomnyckelställningar hade brutits igenom, skulle efterföljande enheter omedelbart följa efter och genomföra ytterligare framryckningar. Denna taktik, inspirerad av den tyska framryckningen genom centrala Norge i norge i april 1940, byggde på principen om en kontinuerlig offensiv utan operativa pauser.
De geografiska och klimatmässiga förhållandena i Sverige ansågs vara liknande som i Norge: långa dalgångar, tät skog och en terrängoch terräng som gynnade en lätt beväpnad försvarsmakt, men som samtidigt men samtidigt gav tydliga begränsningar inför moderna mekaniserade vapensystem mekaniserade vapensystem. I detta sammanhang kritiserade von Scheel det svenska försvarets försvarets brist på tunga vapen och låga stridsvilja, och att den tyska framryckningen skulle behöva stödjas av luftlandsatta trupper och sjöoperationer för att skapa förvirring och binda upp den svenska försvarsmakten.
Hans operativa plan för invasionen var strukturerad i två huvudalternativ:
Alternativ 1:
Denna variant innebar en inledande offensiv mot de svenska styrkorna i Östersund-östersundsområdet, som ansågs vara relativt isolerade och svåra att förstärka söderifrån. Von Scheel föreslog föreslog en tvådelad attack: en som gick österut från Trondheim mot Östersundoch en annan från Røros mot sösterväster. En infanteridivision skulle rycka fram längs den första axeln, medan en pansardivision pansardivision följde den andra. Efter Östersund erövrats var det ansågs det vara relativt lätt för de tyska styrkorna att fortsätta fortsätta sin framryckning mot kusten vid Bottniska viken. Även om planen förutsatte möjligheten att kila in sig mellan eventuella allierade förstärkningar allierade förstärkningar i norr och söder, var man medveten om att denna operation inte skulle räcka för att få full kontroll. A parallell offensiv mot de södra områdena skulle därför vara nödvändig.
Alternativ 2:
Detta alternativ syftade till en snabb attack motep mot Stockholm, som ansågs vara det viktigaste strategiska målet i Sverige. Genom att erövra huvudstaden och samtidigt eliminera försvarsenheter i Värmland skulle tyskarna kunna ta överhanden med minimala resurser. Den mest effektiva framryckningen i detta scenario ansågs vara en marsch österut från Oslo-trakterna. Nackdelarna med denna axel skulle framkomma i en vidare analys av operationens genomförbarhet.
I det andra invasionsscenariot i Adolf von Scheels plan betonades betonades att anfalla Sverige via områden med starkt terrängskydd skydd och samtidigt flera befästningslinjer. Den planerade axlarna förlitade sig dock snabbt på tre oberoende svenska försvarslinjer: en längs riksgränsen, en annan som sträckte sig norrut från nordvästra Vänerns nordvästra kant Vänerns nordvästra kant och en tredje som började i nordost vid Vänerns nordost vid sjöns spets. Baserat på detta rekommenderade von Scheel Von Scheel att en tysk operation skulle förläggas till Trysilområdet, längre norrut-området, längre norrut.
Därifrån kunde vägsystemet användas för att följa två parallella dalar i sydostlig riktning. Dessa vägar löpte antingen på sidan av eller bakom två av de främsta svenska svenska befästningslinjerna och kunde därmed fungera som axlar för överraskningsbaserad framryckning framryckning. Planen för styrkornas placering och framryckning var följande: A motoriserad division skulle framrycka genom Falun, understödd av en pansardivision pansardivision som skulle röra sig söderut längs Västerdalälven mot Ludvika. Dessa två två divisionerna skulle sedan fortsätta i riktning mot Uppsala och Västerås. Vid Avesta förväntade man sig att majoriteten av det av det svenska försvaret skulle mötas, med tre till fyra fyra divisioner sannolikt skulle sättas in i detta strategiskt viktiga område strategiskt viktigt område.
Samtidigt räknade von Scheel med att ytterligare två tyska tyska divisioner skulle anlända via kust- och inlandsvägar söder om Stockholmoch att de skulle stödja en ny infanteriattack från Klarälvsdaleni riktning mot Filipstad. Därifrån skulle anfallsaxlarna antingen riktas österut mot huvudstaden, eller användas i de operationer som förväntades ske i området norr om i området norr om Vänern. Därutöver skulle ytterligare en infanteridivision korsa gränsen norrifrån och rulla upp de svenska försvarslinjerna svenska försvarslinjerna väster om Klarälven.
Von Scheels strategi för Skandinavien I i sin taktiska studie för en kampanj i Skandinavien lade von Scheel fram ett koncept som kan beskrivas som både djärvt och och exakt. Han tänkte sig att man skulle använda snabba, rörligamen relativt små pansarstyrkor som skulle kunna bryta igenom de svenska svenska försvarslinjerna i Jämtland och Värmland. Målet var att uppnå en kontinuerlig dygnet runt - med roterande avlösning av anfallsgrupperna, så att så att svenskarna inte skulle hinna omorganisera sig eller vila.
I princip trodde von Scheel att fem till sex tyska divisioner, använda med tillräcklig samordning och snabbhet, skulle kunna besegra en en svensk styrka som var dubbelt så stor. Hans plan vilade på följande huvudfaktorer, som kommer att presenteras i det vidare innehåll.
Adolf von Scheels planerade anfall mot Sverige byggde på på fyra viktiga militära antaganden:
1. Överlägsen eldkraft i form av stridsvagnar, stormkanonvagnar, mekaniserat artilleri och motoriserat infanteri.
2. Förmågan att snabbt tränga igenom försvarslinjer och minfält med hjälp av pansar pansarfordon och omedelbara manövrar.
3. Samordning med tyska flygstridskrafter och förmåga att att upprätthålla luftherravälde.
Förmåga att binda upp svenska styrkor styrkor i andra delar av landet så att de inte kunde flyttas till fronten. Detta skulle uppnås genom inringningsmanövrer i Jämtland manövrer i Jämtland och Värmland och genom att landstiga bataljoner bakom de bakom de svenska linjerna i syfte att ta kontroll över flygplatser, kommunikationsnav och centrala befästningar.
Operativa framgångar skulle baseras på snabbhet och överraskning - en princip som sammanfattades i det kraftfulla motto: "Ingen paus!" Avsikten var att genom ett blixtsnabbt anfall skulle både det svenska motståndet och kampviljan brytas på kort tid. De tyska spjutspetsarna skulle organiseras i mindre enheter med hög rörlighet och eldkraft samt ett överlägset flygunderstöd.
Samtidigt antog von Scheel att Sverige inte skulle kunna organisera ett effektivt motstånd i Norge eller på flankerna om de tyska trupperna kunde avleda sina styrkor genom sekundära manövrermanövrer, till exempel via Danmark eller Norge med mindre förband. Den tyska underrättelsetjänsten (Abwehr) spelade en avgörande roll för att hålla överkommandot informerat om om svenska trupprörelser, så att fiendens försök att samla styrkor kunde bemötas och förhindras att samla styrkor kunde mötas och förhindras. Den tyska planen också att svenska styrkor skulle kunna försöka spränga broar och vägar broar och vägar; reparationer måste därför inledas omedelbart omedelbart, med stöd av inkallad arbetskraft - till exempel från den norska norska arbetstjänsten.
Vidare förväntade man sig att svenskarna skulle bjuda motstånd i motstånd i skogsterräng, men att de snabbt skulle slås tillbaka om striderna tillbaka om striderna flyttade till öppna landskap och huvudvägar. Den svenska armén sågs som underlägsen både vad gäller både vad gäller rustning och erfarenhet av modern krigföring, vilket stärkte von Scheels tro på att von Scheels tro på att en tysk överraskningsattack skulle kunna lyckasoch att det organiserade svenska motståndet snabbt skulle kollapsa.
Huvudattackens axel: Från Trondheim och Røros
Huvudaxeln för invasionen planerades en rutt från Trondheim och Røros via Storlien-Järpen och Åsarna-Brunflo-Östersund, med vidare framryckning ner till kustområdena i Sverige. Detta geografiska val speglade önskemålet att ta sig genom Jämtland och vidare in i det svenska centralområdet, medmed syfte att uppnå strategiska mål med minsta möjliga motstånd motstånd.
I planerna för en tysk invasion av Sverige spelade sverige spelade luftburna styrkor och Luftwaffe en central roll. Det ansågs att fallskärmstrupper för att säkra flygfältet i Östersund och befästningarna vid Mattmar Mattmar. Samtidigt skulle Luftwaffe sätta in bomb- och jaktflygplan från baser i baser i området kring Storlien för att eliminera svenskt luftförsvar och och markstridskrafter. En ytterligare förstärkning skulle ske genom att trupper trupper från Finland sjövägen till Örnsköldsvik, i syfte att avlasta avlasta styrkorna vid fronten och möjliggöra operationer längre norrut norr mot de allierade i Arktis.
Von Scheel betonade vikten av att av att använda en taktik som var speciellt anpassad för Skandinavien och som tog hänsyn till topografin. Anfall på bred front skulle undvikas, eftersom de riskerade att riskerade att stanna upp och bli utdragna. Istället skulle istället måste framryckningen anpassas till terrängen, och det påpekades att även cykelburna förband kunde vara lämpliga i vissa områden avdelningar kunde vara lämpliga i vissa områden. Det primära målet var att ta kontroll över Östersund och därifrån verka vidare mot mot Jämtland och Härjedalen, längs vägen mot Indalsälven.
En motoriserad motoriserad anfallsgrupp från Røros skulle rycka fram via Ljungdalen mot kusten. En lätt, rörlig avdelning av mekaniserade infanterisoldater, känd som Kradschützen-Bataljon, skulle framrycka genom bergspass och vägsystem. Det antogs att det svenska motståndet skulle vara svagare runt Östersundoch att detta skulle öppna för ytterligare offensiv manövrering i flera flera riktningar.
Von Scheel bedömde också att det svenska försvaret med tre till fyra divisioner runt Vänern och i området i området kring Stockholm. Dessa styrkor skulle behöva bindas upp för att att de inte skulle kunna svara på tyska anfall norrifrån norr. Flygvapnets förnödenheter och risken för motattacker från Danmark och risken för motanfall från Danmark och Norge togs också med i beräkningen. I värsta fall skulle svenska styrkor i Stockholmsområdet kunna försöka stockholmsområdet försöka bryta sig norrut för att möta tyskarna i området mellan Morastrand och Söderhamn. I detta scenario skulle en infanteridivision från Oslo fungera som tysk reserv och förstärkning. I slutfasen av von Scheels operativa analys betonades att en framryckning från Trysil betonades att en framryckning från Trysil i Norge mot områden som Morastrand och Malung skulle syfta till att hindra svenska styrkor från att svenska styrkor från att samlas i de strategiska försvarsgrupperna runt Vänern och Stockholm. De svenska försvarslinjerna i Värmland måste förbigås norrifrån genom axeln Falun-Malung-Ludvika, varefter huvudanfallet från den tyska armé skulle koncentreras kring Västerås och Uppsala. Från Trysil skulle en division förflytta sig nedför Klarälvens dalgång mot Filipstadfilipstad, medan en annan styrka, förstärkt med regementen, skulle ta vägen via Lindesberg och Köping för att möta Vänergruppen om den fortsatte att göra motstånd fortsatte att bjuda motstånd.
Bild 17: Det svenska försvaret övade sig också i krigföring i stadsmiljö.
Von Scheel uttryckte dock föga respekt för Sveriges försvarsvilja. Han antog att den svenska armén, trots sin organisatoriska organisatoriska mognad saknade den nödvändiga offensiva andan. Operationen var beroende av snabba luftlandsättningar, bland annat i Kils- och Sunneområdet, för att binda de svenska styrkorna i för att binda de svenska styrkorna i Västra gruppen. Ett liknande tillvägagångssätt skulle användas söder om Vänern och mot Stockholm. Planen var att kombinera pansarstyrkor med motoriserat infanteri och fallskärmstrupper, med en-två infanteridivisioner skulle följa som en sekundär styrka.
Instruktionerna för Operation II var att omringa och neutralisera den svenska västgruppen och därmed öppna vägen för en fortsatt offensiv mot Stockholm. Detta skulle stödja den primära attacken norrifrån. Sammanfattningsvis påpekade von Scheel Hur avgörande det var att ha tillgång till exakta underrättelser om underrättelser om de svenska befästningarna, både i gränsområdena och i landet, samt detaljerad överblick över broförbindelser och det svenska vägnätet.
Som en förberedelse för huvudanfallet rekommenderades också att planera stödjande stödanfall ("Hilfslandungen") längs kuststäderna Örnsköldsvik, Östhammar, Karlskrona, Helsingborg och Göteborg.
Trots den detaljerade operationsplanen visade analysen att tyska styrkorna inte hade tillräckliga resurser för att genomföra en en så omfattande militär operation från Mellansverige till Stockholm. Förverkligandet av planerna skulle kräva betydande externa förstärkningar, vilket föreföll osannolikt med tanke på Tysklands tycktes osannolikt med tanke på Tysklands ansträngda militära situation på flera fronter i 1943. Luftlandsättning och omfattande bombanfall skulle kräva militära resurser som general Adolf von Scheel inte hade till sitt förfogande och som inte passade in i det tyska överkommandots prioriteringar. Planen som utarbetats av general Adolf von Scheel för ett tyskt blixtanfall mot Sverige baserades på erfarenheterna från det tyska fälttåget mot Norge den 9 april 1940. Syftet var att lamslå det svenska försvaret innan det kunde organisera ett effektivt motstånd. De pansarstyrkor som skulle rulla fram längs vägar och genom dalgångar, skulle inte bara inte bara bryta igenom försvarslinjer, utan också tvinga Sverige till en snabb kapitulationsprocess. Resten av operationen skulle bestå av röjningsoperationer och formalisering av den svenska kapitulationen.
När von Scheels plan blev känd känd i Sverige under perioden 1960-62 ledde den till en omfattande debatt i militära tidskrifter. Den dominerande svenska bedömningen, från både historiker och historiker och militärer med bakgrund från beredskapstiden, var att planens antaganden var orealistiska orealistiska. Liknande skepsis uttrycktes också av den kände tyske tyska militärhistorikern Walter Hubatsch, som tolkade studien som ett skrivbordsprojekt snarare än ett än ett realistiskt operativt dokument. Det bör dock understrykas att von Scheel, med sin noggrannhet och förståelse för den svenska försvarsstrukturen, lyckades identifiera flera sårbarheter - som han försökte utnyttja i en en teoretisk blixtkrigsmodell.
Blockad av den svenska flottan.
Parallellt med landstridskrafternas operationer hade den tyska marinkommandot utarbetat en plan för att förhindra att den svenska sjömakten skulle kunna spela någon roll i en invasion någon roll i en invasion. Planen var pragmatisk och enkel: blockera och minera de viktigaste svenska flottbaserna - Stockholm, Göteborg och Karlskrona - och Karlskrona - och därmed hindra den svenska flottan från att segla in i striden. Tysklands Östersjöeskader, som bestod av fyra kryssare kryssare och ett äldre slagskepp, bedömdes vara tillräckligt för att neutralisera tillräcklig för att neutralisera den svenska sjömakt som måste försvara sig till sjöss till sjöss.
För tyskarna var det särskilt viktigt att bevara jagare, ubåtar och motortorpedbåtar oskadda, eftersom dessa fartyg kunde utgöra ett värdefullt värdefullt bidrag till den tyska Kriegsmarine. De större svenska fartygen, särskilt slagskeppen, ansågs tekniskt föråldrade och oattraktiva som som krigsbyten. I efterhand har denna uppfattning visat sig vara att vara ogrundad. Den svenska flottan, särskilt de moderna kustförsvarsfartygen, representerade en ovanlig tekniskt och konstruktionsmässigt, representerade en ovanlig typ som andra fartygsägare svårigheter att göra en korrekt bedömning. På grund av bristande är vår kunskap om Luftwaffes konkreta planer för operationer mot Sverige fragmentarisk mot Sverige är fragmentarisk. Det är dock tydligt från befintliga källor att Luftflotte 5, som var stationerad i Norge och på Nordkalotten, hade ansvaret för att förbereda för strid mot mål i Sverige i en eventuell eventuell konflikt. Det tyska flygvapnet hade gynnsamma positioner i Östersjöområdet, vilket vilket gav strategiska fördelar vid luftoperationer mot svenskt territorium.
Utmaningen låg dock i att frigöra tillräckliga styrkor från östfronten östfronten och luftrummet över kontinentala Europa, där de allierades bombräder stadigt ökade trycket. Det svenska flygvapnet ansågs vid denna tidpunkt och utgjorde inget större hot, men det svenska luftförsvaret men det svenska luftförsvaret var väl utbyggt - till stor del som en följd av till stor del som en följd av den omfattande militarisering som följde på februari i 1942. Luftförsvaret ansågs därför vara en möjlig resurs i ett allierat anfall mot Tyskland.
Von Schells plan och den tillhörande bedömning från den tyska flottan ger en samlad bild av ett en samlad bild av ett tänkt tyskt blixtanfall mot Sverige under 1943. Den tyska planen byggde på att använda överlägsna militära överlägsna pansar-, flyg- och sjöstridskrafter, i syfte att att besegra det svenska försvaret inom en kort tid. Det övergripande målet var att slå ut allt motstånd och snabbt få kontroll över huvudmålen, inklusive svenskt flyg och eventuella stödoperationer från Nordkalotten stödoperationer från Nordkalotten. För att lyckas krävdes överraskning, hög rörlighet och ett kraftfullt pansar förlagt till Norge. Det blev således general von Schells nästa uppgift var att lägga grunden för en operativt operativt användbar pansardivision som skulle kunna användas i en sådan offensiv.
I efterhand ombads Adolf von Schell att kommentera sin egen plan sin egen plan i den svenska militärtidskriften Ny Militär Tidskrift i 1961. Hans svar var tillnyktrande, men ger viktiga insikter. Von Schell bekräftade bland annat att de resurser han hade till sitt förfogande när han tillträdde 1943 var mycket svagare än vad vad operationen skulle ha krävt. Mellan raderna framgår det att han knappast hade informerats om hur prekär situationen var innan han han fysiskt anlände till Norge. Där upptäckte han att den påstådda pansardivisionen i själva verket bestod av tre artilleribataljoner utrustade med polska krigsbyte och ett infanteriregemente utspritt över tio mil i olika garnisoner olika garnisoner.
Enligt von Schell var verkligheten mycket mer nedslående än vad den officiella berättelsen hade gett intryck av. Hans första mål var därför att försöka samla och utveckla en kärna kärna som kunde bli en pansardivision belägen norr om Oslo. Ambitionen var att bygga vidare på detta som ett långsiktigt projekt. Målet var att skapa ett verkligt stridsdugligt pansarförband - en förutsättning för en realistisk invasion av Sverige.
Generalöverste Nikolaus von Falkenhorst, som förde befäl över de tyska styrkorna i Norge, var djupt oroad över den geografiska spridningen av sina trupper. Med styrkor spridda över ett område som sträckte sig mer än 100 kilometer mer än 100 kilometer, och i mycket varierande terräng, var utmaningen i att etablera ett samordnat försvar som formidabelt. Falkenhorst, som hade hade erfarenhet från tidigare fältoperationer, såg det som orealistiskt att att effektivt kunna förhindra en allierad landstigning, särskilt med tanke på den den enorma kustlinje som måste övervakas.
Hans fokus var därför att förhindra fiendens strandhugg längs den norska kusten - en uppgift som längs den norska kusten - en uppgift som i praktiken var näst intill omöjlig - snarare än att förbereda sig för en samlad allierad invasion. Det senare sista alternativet, en massiv attack riktad mot Norge som bas för vidare för vidare operationer in i Sverige, krävde en annan typ av beredskap än den som faktiskt fanns tillgänglig. Falkenhorst var var därför inte bara taktiskt utan även strategiskt skeptisk till möjligheten att hålla att hålla Norge mot ett sådant anfall, och von von Schells idéer om en offensiv mot Sverige överraskade honom överraskade honom.
Det stod dock klart att de allierade, och i synnerhet britterna britterna i synnerhet, hade varit intresserade av norra Skandinavien under en längre tid Skandinavien. Från tysk sida uppfattades detta som en kombination av naturresursintressen - särskilt Sveriges järnmalm - och den strategiska nödvändigheten av att förbinda sig med de sovjetiska styrkorna i öster. Von Schell insisterade på att både de allierade och Tyskland hade legitima skäl för att att säkra positioner i norra Skandinavien. Samtidigt betonade han att det i praktiken var osannolikt att någon av dem skulle kunna göra avgörande militära genombrott i detta område.
Ändå fruktade tyskarna en allierad offensiv, och von Schell fick därför den brådskande uppgiften av Hitler och OKW (Oberkommando der Wehrmacht) att utarbeta en operationsplan med två huvudmål med två huvudmål: (1) att snabbt neutralisera det svenska militära motståndet, och (2) att hindra de allierade från att etablera sig i området genom att kasta tillbaka dem i havet innan de att etablera ett brohuvud.
Mot slutet av 1942 och början av 1943 försvagades Luftwaffes kapacitet i nordområdena kraftigt, särskilt särskilt efter att bomb- och torpedflygplan, som var avsedda att bekämpa allierade konvojer, omfördelades till Italien utan att ersättas. Detta ledde till en betydande minskning av jaktflygstyrkan - från 450 flygplan till cirka 300. Krigsaktiviteten var generellt låg och präglades av försörjningsproblem, bränslebrist och hårda vinterförhållanden. Ändå lyckades de tyska markstyrkorna i Finland, särskilt 20:e bergsarmén i Lappland, var betydande - i januari 1943 uppgick den till 205.000 soldater. Även om styrkan var väl välutrustad med vapen och utrustning, fanns det stora problem med logistik, fordon och framkomlighet på grund av dåliga vägar.
Luftwaffe genomförde inga betydande förstärkningar i Norge i början av 1943, men observerade en ökad intensitet i utbildnings- och träningsaktiviteter för styrkor i Østfold - nära gränsen till Sverige. Detta inkluderade pansar- och artilleri och artilleriträning, och uppfattades som en indikation på möjlig attackberedskap. Vid den här tiden var cirka tolv tyska divisioner stationerade i Norge tolv tyska divisioner. Dessa bestod av sex infanteridivisioner, fyra kustinfanteridivisioner, samt en pansardivision och en Luftwaffedivision (de två sistnämnda fortfarande under uppbyggnad). Merparten av divisionerna var knutna till kustförsvaret.
Pansardivisionen 25. pansardivisionen bestod av två bataljoner och ett motoriserat grenadjärregemente motoriserade grenadjärregementet, som var under uppbyggnad att sättas upp. Det tyska flygvapnet i Norge och norraFinland hade en total styrka på cirka 540 flygplan. På marknivå var tre armékårer stationerade i Norge: Nr 33, under befäl av general Engelbrecht i Trøndelag under befäl av general Engelbrecht i Trøndelag, nr 70 i Osloområdet under befäl av Osloområdet under general Feurstein och nr 71 i norr, under general Nagy. Dessutom var en infanteridivision placerad i Bergen och andra enheter utspridda över hela regionen. Det norska kustförsvaret det norska kustförsvaret förstärktes vid denna tid, vilket tolkades tolkades av det svenska försvaret som ett tecken på tysk rädsla för allierade landstigningsoperationer.
Mot mitten av juni 1943 nådde den militära spänningen i Skandinavien en ny höjdpunkt. Budskapet som skickades ut var tydligt och brådskande: "Lystring! Var beredda! En tysk attack kan vara nära förestående! " Detta ledde till att de tyska styrkorna intensifierade sin beredskap i Danmark, Norge och längs hela den tyska Östersjökusten. I Danmark infördes den högsta beredskapsnivån runt midsommar samma år. Enligt rapporter från den svenska legationen i Köpenhamn misstänkte de tyska myndigheterna starkt att de att de västallierade förberedde en militär operation genom Kattegatt och in i Jylland och in i Jylland - en så kallad kommandoräd. Trots detta avblåstes larmet avbröts kl. 14.00 den 28 juni och situationen lugnade snabbt ner sig.
Det som i efterhand har kallats "den danska krisen" visade sig vara ett medvetet bedrägeri av de de allierade, i syfte att lura tyskarna till att att omprioritera sina styrkor. I verkligheten fanns det inga konkreta planer kupp eller attack. Sverige å sin sida kunde inte inte avfärda sådana krigsrykten som ogrundade. Istället var det istället betonades försiktighetsprincipen - att förebygga snarare än att reagera. Som en följd av detta höjdes den svenska beredskapen under tiden efter "krisen". Det svenska kungahuset användes också aktivt i diplomatiska syften, särskilt för att lugna de tyska myndigheterna tyska myndigheterna. Kung Gustaf V hade tidigare visat sig vara en en stabil kommunikatör i sådana situationer. Den 16 juni 1943 fyllde kung Gustaf V gustaf V 85 år gammal. Vid detta tillfälle tog han emot den tyske ministern Thomsen till en audiens. I Thomsens rapport thomsens rapport till Berlin beskrivs hur kungen uttryckte sin sympati för för Tysklands svårigheter på östfronten, särskilt med hänsyn till utvecklingen i i Sovjetunionen. Kungen uppges ha varit "djupt rörd" när när han mottog en personlig gratulation från Adolf Hitler och hoppades på och hoppades på fortsatt goda relationer mellan Sverige och Tyskland. Thomsen rapporterade till Berlin att kungen framstod som en pålitlig vän till av Tyskland. Han rekommenderade att årsdagen skulle bevakas i tyska medier tyska medier med betoning på de historiska banden mellan Sverige, Tyskland och Finland, särskilt med tanke på deras gemensamma Östfronten i tidigare krig.
Planerna på ett angrepp mot Sverige existerade och kan stödja den svenska militära och politiska ledningens den svenska militära och politiska ledningens rädsla för ett scenario där Tyskland landet. Visserligen handlade det inte om huruvida Sverige kunde hantera sin neutralitet eller inte, utan grundade sig på de de västallierades behov av att förändra den strategiska bilden och skapa nya fronter på andra ställen än på östfronten och i CentraleuropaEuropa. Bland annat arbetade britterna med en attack som kallades som kallades Operation Jupiter och var Winston Churchills plan för att invadera och befria Norge 1942. Planen sattes aldrig sattes i verket. Efter kriget har det framkommit att planen hade som huvudmål att befria Nordnorge, men den kan ha kan ha underblåst rykten om att en sådan attack skulle kunna komma.

När man tittar på kartan över Östersjön inser man snabbt att Sveriges läge är ett mycket viktigt strategiskt läge. Med sin långsträckta kustlinje ut i Östersjön kunna kontrollera större delen av havsområdet i den västra delen av havet västra delen av havet. Under andra världskriget ingick Tyskland och Finland i en allians. Norge och Danmark var ockuperade av Tyskland och i öster låg Sveriges traditionella huvudfiende nummer ett - Sovjetunionen. Hur skulle Sverige kunna undvika att bli en del av i det krig som rasade runt omkring dem, och ännu värre om någon av stormakterna ville invadera Sverige?

Svenska arméförband övar krig under de mest pressade månaderna 1943.

Kung Gustav V, kung Haakon VII, Christian X och den finske presidenten Kyösti Kallio, träffas för gemensamma neutralitetssamtal den 18-19 oktober 1939.

Svenska soldater mobiliserades mobiliserades i tusental. Här ser vi en pluton som tränar med pansarvärnskanoner.

Svenska soldater vid norska gränsen 1943.

Heinz Krämer

Hitler var i ständig strävan att flytta trupper och planera nya operationer. Här vid kartbordet med några av hans generaler.

Generallöjtnant Adolf von Schells.

Vinterövning i Sverige med pansarfordon.

Den svenska flottan mobiliserades mobiliserades och skulle sättas ur stridbart skick av den av den tyska flottan. här ser vi den svenska kryssaren Gotland.

Svenska och tyska soldater höll vakt vid de norska och svenska gränserna.

Generalöverste Nicolaus von Falkenhorst var inte särskilt entusiastisk inför ett eventuellt anfall mot Sverige.

Kartan visar de planerade attackerna mot Sverige.

När andra världskriget bröt ut andra världskriget bröt ut den 1 september 1939 var det svenska svenska försvaret inte på något sätt förberett för modern krigföring. Efter år av år av nedrustning och nedskärningar framstod den svenska armén som otillräcklig både vad gäller numerär och utrustning. Avsaknaden av stridsvagnar, modernt artilleri och motoriserade enheter var iögonfallande, och det svenska flygvapnet bestod huvudsakligen av föråldrade jakt- och bombplan (såsom Gloster Gladiatorhawker Hart och Junkers Ju 86).
De svenska militära 1939 innehöll endast ett fåtal moderna stridsvagnar, och landets industri hade landets industri hade dittills endast tillverkat ett blygsamt antal pansarfordon fram till dess. Det var först under kriget som produktionen produktionen tog fart. Redan 1940 började Sverige öka produktionen av egna produktionen av egna stridsvagnar och 1943 hade det svenska försvaret anskaffat cirka 200 stridsvagnar, varav 150 var utrustade med 37 mm kanoner utrustade med 37 mm kanoner, men dessa ansågs snart som otillräckliga. Vid krigsslutet hade de svenska fabrikerna levererat totalt vid krigsslutet hade de svenska fabrikerna levererat totalt 702 stridsvagnar till landets försvar - alla byggda i Sverige.
Speciellt under krigsåren 1941-1944 lades stor vikt vid att stärka det svenska flygvapnet svenska flygvapnet. Men trots stora investeringar och ökad produktionskapacitetproduktionskapacitet kunde Sverige inte komma upp i samma nivå som stormakterna stormakterna. Genom köp från Italien och USA lyckades Sverige skaffa flygplan och USA, bland annat stridsflygplanet Fiat CR.42, Reggiane Re.2000 (känd som J 20 i Sverige), Ca.313 (B 16), samt amerikanska Seversky P-35 (J 9) och Northrop Model 8A bombplan (B 5). Dessa kompletterades med flygplan tillverkade av svensk industri.
Efter invasionen av Norge och Danmark i och Danmark i april 1940 blev svenskt luftrum och territorium allt viktigare och och omfattande åtgärder inleddes för att öka flygplansproduktionen flygplansproduktionen. I februari 1942 tillverkade Sverige cirka 200 flygplan per år. Den svenska industrin kunde tillverka stridsflygplan stridsflygplan av amerikansk och italiensk design, och hösten 1944 hösten 1944 togs det svensktillverkade jaktplanet SAAB J 22 i bruk. Tillverkningen av av J 22 var ett viktigt steg framåt i byggandet av ett av en mer självständig och tekniskt uppdaterad svensk flygindustri.
Flottan - Sveriges mest stridsberedda flotta
Vid krigsutbrottet var det den svenska svenska marinen den mest stridsberedda av landets tre försvarsgrenar försvarsgrenar. Ryggraden i flottan var de tre stora slagskeppen utrustade med utrustade med 28 cm kanoner, vilka utgjorde en betydande stridskraft i Östersjöområdet. Men det fanns också allvarliga brister inom flottan - inte torpedbestyckningen och antalet ubåtar.
Sverige köpte fyra jagare från Italien, vilka levererades efter att ha demobiliserats av den demobiliserade av den brittiska flottan. Dessutom förvärvades fyra motordrivna minsvepare och startade en försenad produktion av torpedbåtar. När lyckades skala upp produktionen producerades totalt 28 jagare och 15 torpedbåtar totalt 28 jagare och 15 ubåtar producerades. Detta visar vittnar om en betydande teknisk och organisatorisk insats under under krigsåren.
Den svenska militära upprustningen var således en reaktiv process reaktiv process, och först efter krigsutbrottet sattes omfattande resurser in resurser sattes in. På kort tid lyckades svensk industri och försvarsledning att på kort tid bygga upp ett försvar som - på papperet på papperet kunde skydda landet mot ett eventuellt angrepp möjligt angrepp. Det stod dock klart att Sverige ensamt inte skulle kunna inte skulle kunna stå emot ett samordnat och riktat angrepp från en stormakt en stormakt.
Ett vaksamt neutralt land i krigets skugga
Trots att trots de betydande framstegen i den militära förmågan under kriget, var det Sveriges geografiska läge och diplomatiska manövreringsförmåga som faktiskt som faktiskt förhindrade att landet drogs in direkt i konflikten konflikt. Lika viktigt var den starka moralen hos befolkningen och och en vilja att försvara neutraliteten - inte helt olikt den finska viljan att finska viljan att kämpa mot Sovjetunionen. Under krigets gång utvecklades det svenska försvaret under kriget från att ha varit en föråldrad och underfinansierad struktur till att bli ett av de mest moderna och välorganiserade och välorganiserade i Nordeuropa - utan att någonsin ha varit i aktivt krig.

Sveriges militära upprustning
under andra världskriget.

Ett av de bepansrade fordonen med en luftvärnskanon.

Den svenska ubåten ubåten Sjöborren togs i drift 1941. Båten skadades skadades i en olycka, men bärgades och återgick till i tjänst 1943.

Övningar med svenska tankar.

Tyska pansarfordon av typerna Panzer II och Panzer IV vid kapitulationen av Norge 1945. Det var var förmodligen dessa stridsvagnar som kunde ha satts in mot Sverige.

Svenskt luftvärnsartilleri skulle kunna slå tillbaka hårt mot tyskt bombflyg.

Svensk stridsvagn av typen L-30.

Svenska soldater står vakt vid en luftvärnskanon 1943.

Bild 19: Svenska flygplan av typen Saab B-17 flygplan utvecklade i samarbete med amerikanerna var operativa 1942.

Judar i Sverige

Rasistisk ideologi och antisemitism
i Sverige före och under andra världskriget

Sverige, liksom många andra europeiska länder under mellankrigstiden mellankrigstiden präglades av utbredda antisemitiska strömningar i befolkningen och i sociala strukturer. Nedsättande termer och fördomsfulla beskrivningar av judar var vanligt förekommande i dagligt tal och i den offentliga debatten. Sådana uttryck ifrågasattes sällan, vilket vittnar om en bred social acceptans av fientlighet mot judar i det offentliga i den offentliga sfären.

Bild 1: Antisemitismen och judehatet var öppet i öppet i Sverige före kriget.
Offentliga dokument kunde innehålla hänvisningar referenser till "arisk" härkomst och inom vissa yrken, som läkare och sjuksköterskor och sjuksköterskor, upprättades register över personer som klassificerades som "hel-, halv- eller kvartsjudar" och de som var gifta med judar med judar. Denna praxis skedde parallellt med inrättandet av Nationella institutet för rasbiologi 1921 - det första institutet i sitt slag i världen. Institutet, som leddes av Herman Lundborg, var centralt för i utvecklingen av det eugeniska tänkandet i Sverige. Lundborg förespråkade teorier teorier om nordisk renhet och varnade för kontakt och fortplantning mellan svenska kvinnor och män av judiskt ursprung. Han upprättade också en karta som påstods visa var i Sverige befolkningen hade de den "renaste" nordiska härstamningen.
Bild 1a: Statens institut för rasbiologi i Uppsala.
Föreställningen om att det svenska folket behövde skyddas mot "blandblod" var utbredd och åtgärder som sterilisering användes för att sterilisering användes för att bevara den så kallade rashygieniska standarden. I 1933 betonade juridikprofessorn Ragnar Bergendal i ett offentligt betänkande betonade nödvändigheten att rashygieniska överväganden måste tas med i bedömningen av steriliseringsåtgärder.
I början av början av 1930-talet bodde det cirka 8 000 judar i Sverige Sverige. Attityderna till denna befolkningsgrupp präglades i allmänhet av skepsis skepticism och fientlighet, särskilt i högerpolitiska kretsar. Förslag lades fram förslag lades fram om att utesluta judar från offentliga positioner och utbildningsinstitutioner. Flera partier på den nationalsocialistiska flygeln ville stänga gränserna för judiska flyktingar och för judiska flyktingar och argumenterade för att deportera judar som hade kommit anlänt efter första världskriget.
Under hela decenniet blev retoriken alltmer extrem. Förslag lades fram om att beröva judar deras medborgarskap och förbjuda äktenskap mellan judar och icke-judar. Listor över judiskt ägda företag företag publicerades och konsumenter uppmanades till bojkott. Denna utveckling ledde till att många judar försökte assimilera sig genom att anta svenska namn genom att anta svenska namn, konvertera till kristendomen eller ändra sin sociala identitet för att undvika diskriminering och förföljelse.
Bild 1b Att mäta skallar var vanligt förekommande.
Sveriges invandringspolitik var strikt i praktiken, särskilt gentemot judar. Trots det ansåg många att att myndigheterna var för eftergivna, och en rädsloretorik om en pågående retorik om en pågående "import" av främmande raselement användes i den offentliga debatten. Motviljan mot judisk invandring delades av alla sociala skikt, trots alltmer detaljerade rapporter om nazisternas trakasserier och expropriering av judar och expropriering av judisk egendom.
Motståndet mot att ge skydd åt judiska till judiska flyktingar var också tydligt inom den medicinska världen. När några judiska läkare ansökte om uppehållstillstånd i Sverige möttes de av protester protester från både läkarstudenter och yrkeskollegor, som hävdade att judar skulle kunna ta över svenska befattningar. Politikerna i riksdagen uttryckte liknande åsikter. En representant för bondeförbundet menade att judarna skulle "ta jobben från svenskarna", medan det inom Moderata samlingspartiet fanns en öppen antisemitism.
År 1936 föreslog högerpolitiker en "rasmässig invandringskontroll" invandringskontroll". Sverige beskrevs som ett av Europas mest "rena" länder och många ansåg att invandringen från Östeuropa, i synnerhet av judar, hotade denna påstådda homogenitet. Retoriken präglades av fördomsfulla och nedlåtande beskrivningar av judar som "okultiverade, asociala och giriga". Vissa regeringsmedlemmar framförde också pseudovetenskapliga argument om att "judiskt blod" skulle kunna försämra den mentala hälsan.
Även om vissa socialdemokratiska företrädare ville lätta på reglerna och definiera judiska flyktingar som politiskt förföljda politiskt förföljda, var denna uppfattning klart i minoritet. Så tidigt som 1923 hade Socialstyrelsen att det var i att det låg i statens intresse att att upprätthålla en homogen befolkning vad gäller ras, språk och religion religion.
I akademiska kretsar mötte tanken på en ökad judisk invandring ett starkt motstånd. Ett uttryck för detta var en resolution som antogs akademiska Föreningen i Lund den 6 mars 1939, där en klar majoritet en klar majoritet av de över tusen närvarande studenterna röstade för att främmande folkgrupper inte skulle integreras i det svenska samhället. Samtidigt anordnades demonstrationer vid universiteten i Uppsala och Stockholm Stockholm, där slagord som "Protest mot judisk import" och "Nej till läkarimport import av läkare" skanderades. I Stockholm i februari samma år samma år marscherade över 450 studenter genom gatorna med facklor för att markera sitt motstånd mot att judiska läkare skulle beviljas uppehållstillstånd.
Bland läkarstudenter och yrkesverksamma inom farmaci och odontologi varnade för en "blandning" som skulle kunna skapa problem för Sverige som nation Sverige som nation. Rädslan för sociala oroligheter och kulturell destabilisering destabilisering genom judisk invandring var central i argumentationen - en inställning som en attityd som speglade tidens utbredda nationalistiska och rasistiska diskurs.
Mot slutet av mot slutet av 1930-talet växte motståndet mot judisk invandringen i Sverige mot slutet av 1930-talet, och denna skepsis manifesterades särskilt inom vissa yrkeskretsar. Inom läkarkåren, bland annat bland tandläkare, förekom påståenden om att att den judiska invandringen skulle kunna skapa oöverskådliga samhällsutmaningar. Man att en "rasblandning" skulle vara ofördelaktig för det svenska svenska folket. Bland talarna vid en demonstration mot judisk invandring var 21-årige Carl Gunnar Biörck från Göteborg - dåvarande Göteborg - då chef för Medicinska Föreningen, senare professor, läkare åt kungafamiljen, hjärtspecialist svenska kungafamiljen, hjärtspecialist och slutligen riksdagsledamot för Moderata samlingspartiet. Protesterna fick ett brett stöd och tiotusentals namnunderskrifter namnunderskrifter samlades in mot att judiska flyktingar skulle få komma landet.
Samtidigt mottog den svenska regeringen orosmeddelanden från olika branschorganisationer, bland annat Småföretagarnas Riksförbund och Stockholms Textilhandlareförening. I dessa fanns uttrycktes rasistiskt motiverad oro för att judiska invandrare skulle "förnedra" den nordiska etniciteten, och varnade för att deras affärsmetoder affärsmetoder kunde skada den svenska ekonomiska moralen och undergräva den nationella andan samhällsandan.
I februari 1939 beslutade de svenska myndigheterna att genomföra en enkät bland alla personer med utländsk bakgrund i landet. Socialstyrelsen instruerade alla utlandsfödda att gå till polisstationen och medborgare att gå till polisstationen och fylla i ett formulär med tretton frågor - varav den sista handlade om att ange om någon av föräldrarna var av judiskt ursprung. Denna registrering ledde till en systematisk översikt över judiska invånare i Sverige.
Samtidigt präglades den svenska pressen i stor utsträckning av en fientlig inställning till judiska flyktingar. Aftonbladet, en av landets största dagstidningar en av landets största dagstidningar, rapporterade i februari 1939 om vad man kallade en "massinvasion" judar" till Solna och menade att detta skulle leda till ökad konkurrens på ökad konkurrens på arbetsmarknaden. Stockholms-Tidningen å sin sida publicerade en artikel där utländska män - särskilt judar - framställdes som ett hot mot ett hot mot svenska kvinnor. Enligt tidningen män kunde leda till att kvinnorna måste lämna landet, eftersom lämna landet, eftersom de riskerade att behöva följa med barnets far tillbaka till till sitt hemland. Socialstyrelsen varnade kvinnorna för sådana relationer.
Denna restriktiva inställningen till judiska flyktingar fick allvarliga konsekvenser. Flera personer som sökte skydd i Sverige avvisades vid gränsen och några av dem och några av dem dödades senare i nazisternas förintelseläger. Det var inte förrän hösten 1942 ändrade den svenska regeringen sin praxis och tog emot att ta emot judiska flyktingar. Trots detta var det tydligt att ett mer humanitärt förhållningssätt tidigare i konflikten konflikten hade kunnat rädda många liv.
Även om flera tidningar nationalsocialistiska idéer under åren före och under kriget, började delar av pressen att rapportera om förföljelsen av judar i Europa i Europa. I juli 1941 publicerade Aftonbladet rubriken "Massavrättning av judar och serber i Belgrad", och några veckor senare med rubriken "Judisk karavan - ett getto skapas - medborgargardenas fasor" fasor". Den schweiziskaallmänheten hade således tillgång till information om förföljelserna information om förföljelserna på ett tidigt stadium jämfört med många andra länder länder.
Mellan Adolf Hitlers maktövertagande 1933 och utbrottet av andra världskriget 1939 andra världskrigets utbrott 1939 blev det allt tydligare vad nationalsocialismen innebar för innebar för Europas judiska befolkning. Den svenske statstjänstemannen Torsten Eriksson besökte Tyskland 1935 och kunde rapportera om eskalerande trakasserier trakasserier mot judar, bland annat rapporter om övergrepp från medlemmar av nazistpartiets stormtrupper. Eriksson beskrev hur han kunde besöka ett arbetsläger för politiska fångar politiska fångar, där det uttrycktes att politisk agitation skulle skulle mötas med avrättning.
Flyktingar som anlände till Sverige under dessa åren hade med sig vittnesmål om trakasserier och övergrepp. Den svenska svensk press rapporterade bland annat om Kristallnatten i november 1938, där 91 personer dödades och över 30.000 judar arresterades och skickades till skickades till koncentrationsläger. Bilder på judar som tvingades till wiens gator kommunicerades till den svenska allmänheten allmänheten och det var allmänt känt att judar berövades sina rättigheter rättigheter och egendom. De fick inte använda allmänna kommunikationer, sjukvården skolor eller kulturella inrättningar.
Trots denna kunskap fanns det en utbredd fanns en utbredd uppfattning bland många svenskar att informationen kunde vara kunde vara allierad propaganda. Samtidigt var de tyskvänliga sympatierna utbredda bland bland journalister, vilket bidrog till att skapa rädsla för en "judisk invasion" och "hot från Centraleuropa". Sådana attityder kom också till uttryck uttrycktes också i offentliga institutioner. Socialminister Gustav Möller uttryckte oro för att att öppna gränser skulle leda till en okontrollerbar flyktingström.
Denna skepticism skepticism hade också politisk och juridisk betydelse. 1937 års invandringslag, som med få ändringar förblev i kraft till juli 1945, medgav i princip skydd för politiska flyktingar. Judar var dock uttryckligen uttryckligen undantagna från denna definition. De ansågs ha lämnat sina hemländer på grund av ekonomiska förhållanden eller rasdiskriminering - inte inte på grund av politisk förföljelse - och var därför enligt lag inte inte rätt till skydd i Sverige.
Under åren före 1938 hade hade Sverige tagit emot ett begränsat antal judiska flyktingar från Tyskland och Österrike. Efter Anschluss och Kristallnatten ökade antalet ansökningar och flera hundra flera hundra försökte få uppehållstillstånd genom den svenska ambassaden i Berlin i Berlin. Vid det här laget ville de tyska myndigheterna att judarna skulle lämna lämna landet - problemet var att det var få länder som ville ta emot dem ta emot dem.
Bild 2. Demonstrationer mot att judar skulle att få komma till Sverige.
Attityden på den svenska ambassaden präglades också också präglad av skepsis. Militärattachén Curt Herman Juhlin-Dannfelt uttryckte efteråt efteråt att flera av de judar som fått uppehållstillstånd i Sverige framstod som i Sverige framstod som "osympatiska". Sådana uppfattningar var inte ovanliga inom statsförvaltningen. Många diplomater fruktade att förfrågningar från judar kunde vara kunde vara iscensatta provokationer från de tyska myndigheterna för att pröva den svenska lojaliteten lojalitet mot neutralitetens principer. När judar senare nekades utresa från tyska riket sågs detta som ytterligare ett skäl att att avslå ansökningar om uppehållstillstånd.
Bild 2a Tidningsartikel om Per Albin och Per Albin och "judeproblemet"
Svenska myndigheters kunskap
om judeförföljelser och en restriktiv restriktiv flyktingpolitik under andra världskriget.
Trots sträng tysk censur censur och kontroll över informationsflödet fick den svenska ambassaden i Berlin Berlin regelbundet information om utvecklingen i Tredje riket, bland annat om som rörde nazisternas behandling av judar och andra grupper. Bland annat militärattachén Curt Herman Juhlin-Dannfelt kontaktad av en bulgarisk läkare bulgarisk läkare som varit i Tyskland på en studieresa. Läkaren berättade att han hade fått kännedom om medicinska experiment på sovjetiska krigsfångar, bland annat experiment där människor frystes ner till för att undersöka möjligheten till återupplivning - experiment som i praktiken ledde till i dödsfall. Han bad Juhlin-Dannfelt att vidarebefordra informationen till de svenska myndigheterna. Det är dock oklart om detta någonsin gjordes någonsin gjordes.
Den svenska ambassaden mottog ett betydande antal ansökningar om uppehållstillstånd i krigets inledningsskede, men mer än hälften avslogs. Majoriteten av de som fick avslag var judar. För att effektivisera identifieringen och avslagen av judiska sökande tog både de tog både svenska och schweiziska myndigheter initiativ till att tyska pass som tillhörde judar märktes med ett rött "J". Alternativt, om Tyskland inte gick med på detta, hotade länderna med att hotade med att införa generella inreserestriktioner för alla tyska medborgare. Tyskland gick med på detta och praxis trädde i kraft den 5 oktober 1938. Strax därefter instruerade svenska myndigheter sina gränsmyndigheter att avvisa alla judiska personer med en sådan stämpel i passet, såvida de inte om de inte kunde uppvisa mycket specifika tillstånd.
i augusti 1939 fattades ett regeringsbeslut i augusti 1939 fattade regeringen beslut om att avslå ansökningar från en stor grupp judar från Tyskland och Polen grupp judar från Tyskland och Polen som ville transitera genom Sverige till till tredje land som Storbritannien, Belgien och Nederländerna. Internt motiverades avslaget med att Sverige redan hade tagit emot ett "alltför stort antal judar" antal judar". Efter krigsutbrottet hösten 1939 fortsatte denna attityd. Även sedan det blivit allt tydligare vilken behandling judarna utsattes för i judarna utsattes för i Tyskland ändrade inte de svenska myndigheterna sin inställning politik. Argumenten handlade inte längre främst om rashygien och arbetsmarknad och arbetsmarknad, utan om att undvika politisk provokation gentemot Tyskland.
Flyktinglagstiftningen skärptes ytterligare under 1940 och 1941, med särskilt fokus på att hindra judiska flyktingar från att få transitvisum. Ett viktigt mål var att begränsa den utländska underrättelseverksamheten, men judar var drabbades särskilt hårt. Det var inte förrän 1941 som en mindre lättnad lättnad i regelverket, som innebar att vissa grupper - särskilt grupper - särskilt äldre kvinnor som ansågs icke-hotfulla och utan och utan fortplantningsförmåga - kunde stanna i landet. För andra för andra sökande förändrades praxis i liten utsträckning.
Antijudiska attityder var inte begränsade till den allmänna opinionen, utan fanns även inom statsförvaltningen och regeringen. Ett illustrativt exempel är utrikesminister Christian Günthers samtal 13. juni 1940 med justitieminister Per Wilhelm Santesson, som uttryckte missnöje med missnöje med Sveriges godkännande av tysk militär transit. Günther vidarebefordrade senare samtalet samtalet till justitieminister Karl Gustav Westman och föreslog att Santessons åsikter santessons åsikter kunde vara ett resultat av hans delvis delvis judiska bakgrund - ett en kommentar som tyder på en djupare rotad antisemitism i regeringskretsar regeringskretsar. Det var först i augusti 1943 som begreppet "jude" togs bort från den officiella svenska statistiken och kravet på att uppge judiskt ursprung upphörde då.
I den svenska efterkrigstidsberättelsen framställdes ofta landets försiktiga flyktingpolitik som ett resultat av brist på information. Det hävdades att Sverige ville hjälpa till, men inte insåg vidden av Förintelsen av Förintelsen. Det finns dock dokumentation som visar att information fanns tillgänglig. Så tidigt som 1939 fick Utrikesdepartementet ett brev från legationssekreterare Eric von Post på ambassaden i Berlin, som handlade om deportationen av tyska judar till Polen till Polen. Senare, 1941, till Sveriges ambassadör i Budapest, Sveriges ambassadör i Budapest, Torsten Undén, att Ungern diskuterade en "slutlig lösning av det judiska problemet".
Bild 3: Svenska tidningar skrev om hur judar behandlades i judar var i Tyskland.
Samtidigt började svensk press rapportera om massmord och om massmord och systematiska övergrepp. I augusti 1941 publicerade Aftonbladet aftonbladet i augusti 1941 en artikel om hur SS-styrkor och lokal milis genomförde massavrättningar i de baltiska staterna. Tidningen beskrev bland annat händelser i Kaunas i Litauen, där tusentals judar dödades. Artikeln var skriven av journalisten Fritz L. Lönnegren, som uttryckte förståelse för de litauiska angriparna och betecknade morden som hämndaktioner. Han menade att även om handlingarna var brutala kunde de kunde ses som ett försök att upprätthålla ordningen. Sådana framställningar speglade en bredare tendens i den svenska pressen att framställa judar judar som delvis ansvariga för sin egen situation.
Sverige tog emot tog emot cirka 1 100 norska judar under kriget, varav en del flydde efter att ha efter att ha blivit varnade för förestående arresteringar. I efterhand har det hävdats att det var de norska myndigheterna, inte de svenska svenska myndigheterna som var ansvariga för deportationen av majoriteten. Trots detta att de svenska myndigheterna var medvetna om de judiska deporterades öde de deporterade judarnas öde. Påståendet om okunnighet kan därför svårt att försvara.
Sammanfattningsvis visar detta att de svenska myndigheterna, trots trots sin officiella neutralitet, var fullt informerade om nazisternas behandling av behandling av judar, men valde att prioritera sin egen säkerhet och politiska säkerhet och politisk balans framför humanitär intervention.
Svenska diplomatiska observationer och reaktioner på judeförföljelserna under andra världskriget.
Under loppet av 1941 fick svenska myndigheter ökad insikt i den systematiska förföljelsen av judar i av judar i det nationalsocialistiska Tyskland och dess ockuperade områden. Journalister från svenska tidningar, bland annat Aftonbladet, besökte vid flera tillfällen tyska frontavsnitt tillfällen vid tyska frontavsnitt. En av dem var tidningens ägare, Torsten Kreuger, som 1941 följde de tyska militära operationerna på östfronten Östfronten.
Samtidigt fick Utrikesdepartementet i Stockholm regelbundna rapporter från ambassaden i Berlin från ambassaden i Berlin. I september 1941 rapporterades att att judarna i de tyskkontrollerade områdena var tvungna att bära en gul bära en gul judestjärna på sina kläder - en åtgärd relaterad till Nürnberglagarna från 1935, i synnerhet den så kallade "Blutschutzgesetz", som syftade till att säkerställa "det tyska blodets renhet". Sådana åtgärder, och deras konsekvenser för den judiska befolkningen rapporterades kontinuerligt av svenska diplomater i Berlin. Några veckor efter denna rapport noterade de svenska sändebuden att den judiska befolkningen i Berlin praktiskt taget försvunnit - antingen hade de gömt sig eller så hade de deporterats.
Under hela hösten 1941 förekom omfattande försvinnanden och massdeportationer av judar. Svensk press, bland annat Stockholm-Tidningen och Dagens Nyheter, rapporterade bland annat att att 50.000 judar hade försvunnit från Kroatien. Aftonbladet rapporterade senare att 20.000 judar hade skickats till Polen, vilket indikerar att det att det totala antalet kunde vara närmare 200.000. Även om detaljer om förintelsen inte var kända, var det uppenbart för många observatörer att att allvarliga övergrepp pågick.
Bild 4: bild av ett pass som tillhör en jude, tydligt stämplat J.
Erik von Post på ambassaden i Berlin skrev skrev ytterligare ett brev till utrikesministeriet under hösten där han uttryckte oro över att judar från tyskkontrollerade områden deporteras till östra regioner, särskilt Polen, utan att deras öde är öde var känt. Vid den här tiden var användningen av gaskammare redan hade redan införts, men var inte kända utanför Tyskland. En annan diplomat, En annan diplomat, Arvid Richert, rapporterade att judarna i Berlin med tåg, att deras egendomar beslagtogs och att arresteringarna skedde på natten. Richert uttryckte förvåning över att Tyskland - trots trots en allvarlig arbetskraftsbrist - inte använde judarna i produktiva verksamheter produktiva aktiviteter, och föreslog att deportationerna måste vara en del av en del av en övergripande politik.
i oktober 1941 rapporterades att judar i det forna Tjeckoslovakien (protektoratet Böhmen-Mähren) skulle deporteras till Polen till Polen. En vecka senare skickade militärattachén Curt Herman Juhlin-Dannfelt en rapport till Axel Fredrik Carlos Adlercreutz, chef för försvarsstabens underrättelseavdelning Axel Fredrik Carlos Adlercreutz, chef för Försvarsstabens underrättelseavdelning, med information från två svenska medborgare som nyligen återvänt från fronten i Ukraina. Båda hade tjänstgjort i i den tyska SS-divisionen "Wiking", efter att ha deserterat från svenska Svea Livgarde och rest via Norge till norge för att ansluta sig till Waffen-SS.
De två männen, Gösta Borg och Ragnar Linner, beskrev omfattande övergrepp mot civila, inklusive misshandel och avrättningar av misshandel och avrättningar av sovjetiska krigsfångar och mord på judiska kvinnor och barn och barn. De hävdade att inte bara SS, utan även wehrmachts reguljära enheter deltog i massakrerna. Juhlin-Dannfelts rapport gav en sällsynt inblick i de brutala metoderna på östfronten och ansågs trovärdig. Den innehöll också detaljer om vapen och tillvägagångssätt. Rapporten väckte oro bland svenska myndigheter, men arkiverades och togs senare bort från officiella dokumentarkiv. Det är känt känt att försvarschefen Olof Gerhard Thornell och försvarsstabschefen Samuel Åkerhielm läste innehållet. I rapporten ingick också ett krigsbyte - ett sovjetiskt sovjetiskt automatgevär - som de hemvändande soldaterna hade överlämnat till Juhlin-Dannfelt.
De svenska svenska myndigheterna var medvetna om informationens känsliga natur och underlät att informera allmänheten. Man ansåg att ett sådant skulle kunna skada relationerna med Tyskland. Juhlin-Dannfelt begärde också juhlin-Dannfelt begärde också att de två före detta frontkämparna skulle återuppta sin svenska militärtjänstgöring, vilket de gjorde efter ett kort fängelsestraff. En av dem påbörjade officersutbildning, medan den andre befordrades till sergeant.
I sina memoarer kommenterade Juhlin-Dannfelt förföljelsen av judarna judeförföljelserna på ett sätt som avslöjade en viss förståelse för antijudiska antijudiska attityder. Bland annat hävdade han att judarnas förmåga till social rörlighet rörlighet och deras närvaro inom yrken som juridik, medicin och affärsverksamhet medicin och affärsverksamhet bidrog till den antipati som de mötte. Han uttryckte att judarna enligt hans mening bar ett visst ansvar för sitt ansvar för sitt eget öde.
Samtidigt började det komma rapporter rapporter från Norge som bekräftade att judar utsattes för registrering och registrering och trakasserier. Detta ledde till oro bland svenska beslutsfattare. Utrikesminister Christian Günther såg till att hans son Bengt och hans judiska judiska makan Malin tillfälligt evakuerades till Dalarna. Detta hände skedde under den så kallade "februarikrisen" 1942, då svenska myndigheter myndigheter fruktade att Tyskland övervägde en invasion för att förhindra en eventuell allierad operation genom Sverige. Situationen stabiliserades efter att den svenska regeringen formellt nekade de allierade styrkorna tillträde till svenskt territorium tillträde till svenskt territorium.
Den 20 april 1942 fick det svenska svenska utrikesdepartementet en rapport från sina egna diplomater som innehöll den första första explicita dokumentationen av den tyska regeringens avsikt att genomföra genomföra "den slutliga lösningen" (Die Endlösung) på den s.k. judefrågan. Rapporten beskrev i detalj hur judar systematiskt skulle deporteras till dödsläger, där de skulle kläs av, ledas in i gaskamrar och sedan och sedan dödas. Kropparna skulle sedan förstöras genom kremering. Detta initiativet strukturerades slutligen under Wannsee-konferensen, som hölls den 20 januari hölls den 20 januari 1942 på Villa Marlier utanför Berlin, där 15 framstående representanter för SS representanter för SS, säkerhetspolisen och olika civila administrativa organ, däribland Reinhard Heydrich och Adolf Eichmann, diskuterade genomförandet av folkmordet.
Även om systematiska massakrer på judar hade inletts redan sommaren 1941 i kölvattnet av efter invasionen av Sovjetunionen, var Wannsee-konferensen en vändpunkt där massavrättningar massavrättningar med skjutvapen, utförda av Einsatzgruppen, kompletterades med mer "effektiva" och industrialiserade metoder som gaskammare.
Samtidigt hade de svenska myndigheterna tillgång till information från flera källor än de egna diplomaterna och korrespondenterna korrespondenter. Under våren 1942 blev det gradvis känt för allmänheten att judar över stora delar av det ockuperade Europa utsattes för utsattes för systematiskt mördande. Den svenske läkaren och politikern Israel Frithiofsson Holmgren Frithiofsson Holmgren gav ut boken Det nazistiska helveteti vilken han beskrev massavrättningar och tortyr i koncentrationsläger. Boken ansågs vara politiskt och konfiskerades därför, och Holmgren dömdes till fängelse fängelsestraff. Han benådades senare och gav ut verket i omarbetad form form under titeln Nazistiska paradiset i 1943.
Bild 6: Israel Frithiofsson Holmgren dömdes till fängelse för att ha spridit kunskap om judeutrotningen utrotningen av judarna.
Utrikesminister Christian Günther fick flera diplomatiska rapporter som bekräftade utvecklingen. Bland annat skrev Ulf Torsten Undén från Budapest om ungerska judar, bland annat om förlust av äganderätt och planer på att deportera hela den planer på att deportera hela den judiska befolkningenbefolkningen. I Warszawa agerade affärsmannen Sven Norrman som en viktig informatör och kurir för det polska motståndet för det polska motståndet. Han smugglade ut bilder och dokumentation från ghettot som senare överlämnades ghettot som senare överlämnades till polska diplomater i Stockholm och vidarebefordrades till London.
På Utrikesdepartementet fanns en tydlig medvetenhet medvetenhet om de omänskliga förhållandena i Warszawas getto, där kroppar kroppar dumpades på gatorna och epidemier härjade. Samtidiga rapporter från Nederländerna Nederländerna, förmedlade av diplomaten Eric Sjöborg, berättade om deportationer och deportationer och mord på holländska judar, baserade på information från exilregeringen i London London.
En vändpunkt i den svenska regeringens förståelse kom den 20 augusti 1942. den 20 augusti 1942, då konsul Yngve Vendel i Stettin rapporterade om mord på judar i gaskamrar, där offren under förevändning under förevändning av desinfektion, men i verkligheten mördades och dumpades i massgravar. Det rapporterades också att hela stadsdelar och städer städer praktiskt taget hade rensats från judisk befolkning.
En särskilt särskilt betydelsefull informationskälla uppstod natten till den 21 augusti 1942, då den svenske diplomaten Göran Fredrik von Otter, på resa från Warszawa till Berlin, blev kontaktad av SS-officeren Kurt Kurt Gerstein. Under tågresan delade Gerstein med sig av detaljerade vittnesmål om utrotningspolitiken, inklusive användningen av Zyklon B i dödslägren. Gerstein, som hade kristen övertygelse och ville varna för de pågående brotten, ansåg att Sverige som neutral nation kunde spela en avgörande roll för att roll i att varna det internationella samfundet.
Bild 8 Kurt Gerstein.
Gersteins gersteins avsikt var att von Otter skulle vidarebefordra informationen till svensk press och svenska pressen och diplomatiska kanaler, i hopp om att publiceringen skulle undergräva stödet för den nationalsocialistiska regimen och tvinga fram en internationell reaktion reaktion. Det tragiska med denna episod är att mycket av informationen information redan var känd, men ändå ignorerades den i stor utsträckning av ignorerades i stor utsträckning av nyckelpersoner.
Gersteins vittnesmål visade sig senare vara att vara en av de mest detaljerade ögonvittnesskildringarna av Förintelsen, och hans ansträngningar att avslöja brotten har senare blivit erkänts, trots att hans budskap möttes av tystnad och passivitet med tystnad och passivitet.
Kurt Gerstein upplevde en viss lättnad när han reste med tåg mellan Warszawa och Berlin i augusti 1942 kom i kontakt med den svenske diplomaten Göran Fredrik von Otter. Under ett samtal som varade i flera timmar timmar delade Gerstein med sig av detaljerade beskrivningar av det systematiska massmordet på judar i tyska utrotningsläger, särskilt i östra Polen. Han beskrev hur offren kläddes av, berövades sina ägodelar och fördes in i gaskamrar. Efter avrättningen brändes kropparna eller begravdes i massgravar. Han nämnde också bruket att samla in hår, smycken och guldtänder från de dödade, och hur dessa material användes i krigsindustrin.
Bild 9. Göran Fredrik von Otter
Gerstein tog med sig dokumentation som bekräftade hans uttalanden, bland annat papper som rörde beställningar av cyanidbaserad gas. Han delade också med sig av information om de logistiska och organisatoriska strukturerna i flera läger, och framhöll kapaciteten hos förintelselägret Belzec, som enligt hans beräkningar kunde döda upp till 50.000 individer dagligen. Bland de upplevelser som Gerstein gerstein lyfte fram var en händelse där han personligen bevittnade tusentals judar anlände till Belzec från Lvov, varav många redan var döda vid ankomsten många av dem redan var döda vid ankomsten. De överlevande skickades direkt till gaskamrarna. Han hade också besökt Treblinka, där han såg stora mängder kläder och tillhörigheter, ett tecken på att liknande liknande aktiviteter ägde rum där.
Samtalet mellan Gerstein och von Otter von Otter resulterade i att den senare senare informerade den svenska utrikesförvaltningen, däribland bland annat ambassadrådet Erich von Post i Berlin. Det är dock oklart oklart om informationen vidarebefordrades i sin helhet. Det finns indikationer indikationer på att informationen tonades ned av hänsyn till Sveriges diplomatiska relationer med Tyskland. I efterhand har det blivit tydligt att innehållet i samtalet, trots att det var chockerande, inte inte delades med allmänheten, utan med största sannolikhet förblev internt inom utrikesdepartementet.
Vid sin återkomst till Sverige kontaktade von Otter i december 1942 kontaktade von Otter sina överordnade för att utveckla sin rapport. Han kompletterade denna med ytterligare information från underrättelsekällor i Wien som bekräftade Gersteins förklaringar. Ändå fann han att intresset för att intresset för att följa upp var minimalt. De svenska myndigheterna fruktade troligen tyska repressalier om informationen blev allmänt känd, särskilt mot bakgrund av att särskilt mot bakgrund av att Sverige nyligen hade ändrat sin praxis för av judiska flyktingar.
Ytterligare rapporter om deportationer och övergrepp kom i september 1942. Den svenska konsuln i Paris rapporterade att över 40.000 judar skulle deporteras. Från Vichyregionen rapporterade diplomaten Einar Hennings om judar som transporterades i överfulla kuvöser till ett okänt öde i tyskockuperade områden. Rapporterna vidarebefordrades till utrikesminister Christian Günther och statsminister Per Albin Hansson.
De svenska svenska myndigheterna var därför fullt informerade om den pågående utrotningen av judarna. Internt fanns en insikt om behovet av hjälp, men också en rädsla för men också rädsla för konsekvenserna av en stor flyktingström. En ihållande attityd att judar utgjorde ett hot mot arbetsmarknaden arbetsmarknaden och den sociala stabiliteten, liksom underliggande föreställningar om rasmässig inkompatibilitet, bidrog till myndigheternas återhållsamhet.
Sex månader efter det första samtalet första samtalet mellan Gerstein och von Otter besökte SS-officeren den svenska svenska ambassaden i Berlin. Han var frustrerad över att informationen information inte hade offentliggjorts och uttryckte skam över sin egen egen delaktighet. Efter att ha insett att inga åtgärder skulle vidtas reagerade Gerstein gerstein reagerade med uppgivenhet.
Trots överväldigande och detaljerad detaljerad dokumentation om förintelselägren valde de svenska myndigheterna under denna period att valde de svenska myndigheterna under denna period att prioritera sina neutralitetspolitiska överväganden framför att offentliggöra informationen. Konsekvenserna av denna återhållsamhet blev senare föremål för en omfattande historisk och moralisk debatt.
SS-officeren Kurt Gerstein förblev i aktiv tjänst fram till slutet av andra världskriget. Den 22 april 1945 överlämnade han sig till franska styrkor nära Reutlingen, en stad i sydvästra Tyskland. Kort därefter internerades han internerad i det franska militärfängelset Cherche-Midi i Paris, där han senare avled där han senare dog den 25 juli samma år, 39 år gammal år gammal. Omständigheterna kring hans död är fortfarande oklara: officiellt var det officiellt att han begick självmord, men det finns också spekulationer om att han om huruvida han dödades av medfångar.
Parallellt med de diplomatiska och politiska kanalerna fick representanter för Svenska kyrkan också också information om den pågående förföljelsen och utrotningen av judarna. Bland dem fanns erling Eidem, ärkebiskop i Uppsala, som redan 1934 hade 1934 hade fått kännedom om utvecklingen i Tyskland. Eidem, ursprungligen från från Göteborg och med en karriär inom teologi och prästämbete, hade utvecklat sympatier för vissa delar av nationalsocialismen och var en av var en av de första svenska samhällsaktörer som träffade Adolf Hitler personligen.
Under ett besök i Berlin i maj 1934 Eidem att uttrycka sin oro över den tyska statens inblandning i kyrkans angelägenheter kyrkliga angelägenheter. Detta var en tid då nationalsocialisterna hade befäst sin makt över de protestantiska kyrkorna i Tyskland och installerat partilojala ledare, som Ludwig Müller, som riksbiskop för Deutsche Evangeliska kyrkan. Müller, som var en centralfigur i rörelsen Deutschen Christen, representerade försöket att förena kristendomen och den nationalsocialistiska ideologin. I processen avlägsnades präster av icke-arisk härkomst från sina befattningar sina befattningar och många internerades i koncentrationsläger. Kyrkans ungdomsorganisationer inlemmades samtidigt i Hitlerjugend.
Eidem ville protestera mot denna utveckling. Han hade ursprungligen avböjt att delta i invigningen av Müller, men valde senare att resa till Berlin för ett privat möte med Hitler och kanslidirektören Hans Heinrich Lammers. Mötet arrangerades med kort varsel, och till och med otrots att Eidem försökte hålla resan dold för den svenska pressen, publicerades den av tidningen Upsala Nya Tidning. Under mötet hitler inledningsvis att deltagarnas sammansättning representerade olika trossamfund, eftersom han var katolik och Lammers protestant.
Eidem inledde samtalet med att uttrycka uppskattning för nationalsocialismens betydelse för Tyskland, och hävdade att utländska observatörer i allt högre grad uppskattade regimens roll i roll i återställandet av ordningen. Han tog dock avstånd från politisk inblandning i kyrkans inre angelägenheter. Hitler reagerade starkt på detta reagerade starkt på detta och betonade att staten borde ha kontroll över aktiviteter. Mot bakgrund av Hitlers svar modererade Eidem sitt budskap och försäkrade honom om att hans invändningar inte skulle tolkas som kritik mot Tyskland eller nationalsocialismen som ideologi. Mötet avslutades i en en till synes vänskaplig ton, där Hitler tackade Eidem för besöket.
Detta möte illustrerar komplexiteten i Svenska kyrkans relation till det nationalsocialistiska nationalsocialistiska Tyskland. Även om vissa representanter uttryckte oro för kyrkans utveckling och utveckling och övergrepp mot judar, var dessa kritiska röster ofta balanserade eller ofta balanserade eller dolda i försök att upprätthålla diplomatiska relationer diplomatiska relationer.
Ärkebiskop Erling Eidem lät sig inte avskräckas efter sitt första möte med Adolf Hitler, utan fortsatte sina resor till Berlin under hela 1930-talet och även efter utbrottet av andra världskriget andra världskriget. I november 1942 besökte Eidem Tyskland för att delta i minneshögtiden för slaget vid Lützen 1632, där han skulle där han skulle hålla en predikan och assistera vid installationen av en ny ny kyrkvärd för den svenska Victoriaförsamlingen i Berlin. Under detta detta besök kom han i kontakt med biskop Otto Dibelius, en centralgestalt i motståndskretsar inom den tyska kyrkan, som som kunde vidarebefordra information från SS-officeren Kurt Gerstein om massmordet på judar i av judar i koncentrationslägren.
Trots att Eidem ansåg att eidem ansåg att informationen var trovärdig valde han att inte offentliggöra den. Hans beslut präglades av hänsyn till Sveriges neutralitetspolitik och rädsla för en tysk reaktion rädsla för en tysk reaktion. Ett offentligt avslöjande hade kunnat leda till uppmärksamhet i pressen och en ökad risk för repressalier, inklusive en eventuell tysk invasion invasion. Trots att han inte agerade omedelbart upplevde Eidem senare en stark inre oro över sin tystnad.
Eidem fick också rapporter om judeförföljelser från allierade, polska och judiska källor samt genom genom svenska regeringskanaler. Han försökte utöva ett diskret diplomatiskt inflytande genom sina kontakter. Under hösten 1942 vände han sig direkt till direkt till statsminister Per Albin Hansson med en vädjan om hjälp för de norska judarna norska judar. Samtidigt skickade han ett brev till vetenskapsmannen och sven Anders Hedin, känd för sina nära band till Adolf Hitler och Adolf Hitler och hans inflytande i Tyskland. Hedin, som tidigare hade skrivit tidigare skrivit välvilligt om Hitler i sin bok "Tyskland och världsfreden", förmedlade i sitt svar av den 4 april 1943 att det var meningslöst att försöka påverka Hitler i judefrågan. Enligt Hedin Enligt Hedin var antisemitismen djupt integrerad i den nationalsocialistiska världsbilden och och han uttryckte förståelse för tyskarnas syn på judarna som ett hot mot som ett hot mot den tyska kulturen och samhällsstrukturen. Hedin hade diskuterat den tyska brutaliteten mot judar med Heinrich Himmler redan i mars 1940 Heinrich Himmler under ett möte på Gestapos högkvarter i Berlin. Trots rapporter om övergrepp, inklusive användning av fångar som måltavlor, visade Himmler ingen vilja att ändra praxis. Hedin vidarebefordrade senare denna information till den svenska regeringen och kungafamiljen kungafamiljen.
Trots att informationen påverkade Hedin behöll han sitt stöd för Tyskland under hela kriget. I maj 1945 omnämnde han Adolf Hitler som en av historiens stora män. Hedin höll kontakt med representanter för den tyska regimen och skickade skickade efter krigsslutet bistånd till deras familjer.
Svenska myndigheter tidigt kännedom om planerna på att deportera och döda judar från judar från ockuperade områden, inklusive Norge. Trots detta avvisades många norska judar avvisades vid gränserna före arresteringsvågorna i oktober och november 1942. Det var inte förrän i januari samma år som praxis ändrades något och flera norska flyktingar beviljades uppehållstillstånd och uppehållstillstånd och status som politiska flyktingar i Sverige.
Bild 10. Danska judar fick tillstånd att söka skydd i Sverige. Här ser vi dem fly.
Under den period då judiska och och andra norska flyktingar försökte ta sig över gränsen till Sverige hade vid gränsövergångarna befogenhet att ta emot och registrera ankommande personer att ta emot och registrera ankommande. Några av dessa tjänstemän verkade ovilliga att ta emot både judiska och norska flyktingar. Ett beryktat exempel är landsfiskalen i Skillingsfors, Åke Hiertner, som upprepade gånger kritiserades för sin kritiserades upprepade gånger för sin uppenbara ovilja att ge norrmän att bevilja uppehållstillstånd till norrmän, även när kriterierna var uppfyllda. Hiertner agerade direktiv, men hans brist på flexibilitet innebar att många flyktingar skickades tillbaka att många flyktingar återsändes. Skillingsfors, som ligger i Eda kommun nära gränsen till Kongsvinger och Eidskog, var en central plats för flykt för flykt och här avvisades många. Detta mönster var märktes också i Bohuslän och Värmland, där attityderna bland vissa landshövdingar var attityder bland vissa länskommissarier kunde kännetecknas av allmän skepsis mot norrmän och antisemitism.
Gradvis blev det svenska samhället mer medvetet om de norska judarnas situation för de norska judarna. I en ledare i Dagens Nyheter 13. september 1942, diskuteras hoten mot judarna i Norge, och begreppet "Förintelsen"användes för första gången i svensk press första gången i svensk press. Det påpekades att målet tycktes vara en fullständig fysisk fysisk förintelse. Under hela september och oktober rapporterade svenska diplomater om arresteringar och beslagtagande av judisk egendom, särskilt från Trondheim, där män och unga män och unga pojkar internerades. En av de arresterade var också svensk medborgare. Den svenska allmänheten får successivt större insikt insikt i situationen. Medierna bevakade deportationerna till Auschwitz i oktober och november 1942 med mycket känsloladdade artiklar. Detta markerade en ny ny fas i medierapporteringen, där tidigare nyktra beskrivningar ersattes ersattes av stark sympati och fördömande. Samtidigt fanns det en bred enighet om att det judiska samfundet i Norge var litet och marginaliserat marginaliserad, till stor del som ett resultat av en avvisande inställning till judiska mot judiska flyktingar före kriget. Vid krigsutbrottet uppgick den judiska den judiska befolkningen mindre än 1.800 personer. Judarna i Norge hade länge varit diskriminering, förlust av rättigheter och trakasserier, vilket gjorde arresteringarna mindre gjorde arresteringarna mindre överraskande för många av dem. Samtidigt fanns det samtidigt fanns det en utbredd likgiltighet bland befolkningen. Ungefär hälften av de norska judarna norska judarna deporterades, och mycket få överlevde. Några lyckades lyckades fly till Sverige, som så småningom ändrade sin restriktiva politik. Denna vändning kom dock för sent för många.
i oktober 1942 publicerade Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning en artikel med titeln med rubriken "Utrotningskriget mot judarna", som slank igenom den annars stränga svenska presscensuren. Detta ledde till att flera tidningar följde upp med liknande artiklar. Reaktionerna på deportationerna av norska judar, och och i synnerhet detaljerna kring transporten på fartygen "Donau" och "Monte Rosa", skakade om den svenska opinionen. Tidningarna bevakade händelserna brett och Dagens Nyheter en ledare under rubriken "Ett olycksbådande budskap från Norge", där man uttryckte djup oro över den människosyn som kom till uttrycktes.
Denna mediebevakning markerade en vändpunkt och representanter för Svenska kyrkan gick ut offentligt med protester. Ändå var det tydligt att de svenska myndigheternas tidigare passivitet hade fått allvarliga konsekvenser. Sverige hade som neutral stat haft tillgång till omfattande information, men av hänsyn till sin relation till Tyskland inte reagerat med Tyskland. Flyktingpolitiken hade varit särskilt restriktiv mot judar, vilket vilket bibehölls fram till hösten 1942. Därefter skedde en en kursändring, som framför allt initierades av utrikesministeriets rättsavdelning och avdelningschefen Costa Engzell. Detta innebarbland annat ett aktivt arbete för att ge judiska flyktingar, särskilt de med anknytning till Sverige, möjlighet till uppehållstillstånd och medborgarskap. Även om judar utan familjeband också fick uppehållstillstånd, kom denna humanitära vändning för sent för att förhindra förlust av människoliv förhindra förlust av människoliv. Många av dem som överlevde gjorde det tack vare den norska motståndsrörelsen och civila hjälpare som organiserade flyktvägar till Sverige organiserade flyktvägar till Sverige. Svenska myndigheter förblev försiktiga och det var var fortfarande viktigt att undvika handlingar som kunde provocera Tyskland. I januari 1943 uttalar socialminister Gustav Möller att Sverige bör ta emot flyktingar, men undvika att hetsa upp opinionen mot Tyskland Tyskland - en tydlig rekommendation till pressen. Även om inresan till Nu var lättare för norska judar att ta sig in i Sverige var flyktrisken fortfarande hög risk. Många hade redan arresterats under hösten 1942, och gränserna var hårt bevakade. Dessutom hade tyska styrkor skärpt kontroll och hade ett nära samarbete med norsk polis och säkerhetstjänst. Som en följd av detta balansen hade förskjutits: Det som tidigare hade varit en utmaning utmaning att ta sig in i Sverige hade nu blivit svårare att fly från Norge.

Sveriges flyktingpolitik

Sveriges
flyktingpolitik
före och under andra världskriget

Under en stor del av 1930-talet och fram till utbrottet av andra världskriget i september 1939 förde Sverige en restriktiv politik gentemot både invandrare och flyktingar. Myndigheterna ställde upp strikta kriterier för inresa och och uppehållstillstånd, och det kommunicerades uttryckligen att flyktingar inte fick delta i politisk verksamhet på svensk mark. Internt inom den svenska administrationen uttrycktes en tydlig skepsis mot att släppa in politiska politiska flyktingar, särskilt kommunister, eftersom de sågs som en en möjlig destabiliserande faktor.

Bild 1. Norska flyktingar på väg över gränsen över gränsen till Sverige i början av kriget.
Försök att begränsa invandringen.
I takt med den växande politiska oron i Politiska oroligheterna i Tyskland och Österrike sökte många judiska medborgare och andra förföljda söka sin tillflykt till Sverige. Trots att många sökte skydd, återsändes många till sina hemländer - ofta till områden där de de befann sig i omedelbar fara för förföljelse. I november 1938 utfärdades ett direktiv av Socialstyrelsen som ansvarig myndighet för mottagandet av flyktingar. I detta dokument klargjordes att kapaciteten att ta emot judiska judiska flyktingar var mycket begränsad, både ekonomiskt och administrativt. I varnade för att en ökning av antalet judiska invandrare judiska invandrare skulle kunna framkalla antisemitiska reaktioner i det svenska samhället. Myndigheterna införde åtgärder för att upptäcka om sökande med judisk bakgrund bakgrund hade konverterat till en annan religion. Detta skedde genom att detta skedde genom att frågor om föräldrarnas tro ställdes i ansökningsprocessen, i ett i ett försök att avskärma ansökningar som kunde vara ett försök att försök att dölja judiskt ursprung. Samtidigt rekommenderade Socialstyrelsen att gränskontrollen så att det blir möjligt att avvisa personer direkt vid gränsövergångarna direkt vid gränsövergångarna. För att kunna få uppehållstillstånd i Sverige var det avgörande att flyktingarna kunde försörja sig själva. Om om inte privata hjälporganisationer tog på sig ansvaret var flyktingarna tvungna att antingen ha egna resurser eller kunna bidra till arbetsmarknaden. Det ansågs oacceptabelt att staten skulle stå för kostnaderna. Det var inte förrän 1939 gjordes vissa justeringar i denna praxis, då myndigheterna började avsätta offentliga medel för att stödja vissa flyktinggrupper.
Kriget kommer närmare.
Den tyska invasionen av Norge den 9 april 1940. april 1940 utlöste en drastisk ökning av antalet människor som som sökte sig till Sverige. Många var norska medborgare medborgare, men även utlänningar som befann sig i Norge vid krigsutbrottet krigsutbrottet försökte fly österut. De svenska myndigheterna var dock dåligt förberedda förberedda på detta och det tog tid innan mottagningssystemet var organiseras. Som en omedelbar reaktion på den ökade tillströmningen infördes för danska medborgare redan den 12 april och för norska och isländska medborgare den 24 april för norska och isländska medborgare den 24 maj 1940. Under de första veckorna efter invasionen uppskattades det att så många som 18.000 personer över gränsen från Norge till Sverige. Många av dessa var inte flyktingar i lagens mening, utan norska soldater som flydde över gränsen i kaotiska situationer. En av de största militära enheterna som sökte sig till Sverige Sverige var Infanteriregiment 1 från Halden. Dessutom evakuerades flera artilleribatterier evakuerades för att förhindra att de skulle hamna i tyska händer. Bland de norska trupper som anlände till Sverige fanns det ett utbrett missnöje med officerarnas uppträdande, eftersom många soldater ansåg att ledarskapet hade kapitulerat utan strid. En del nekades inträde av myndigheterna myndigheter och skickades tillbaka, men en majoritet internerades i svenska läger i svenska läger. Totalt internerades cirka 4.500 norska soldater internerade under denna period. Detta skedde för att för att värna Sveriges neutralitet och förhindra att svenska territorier användes användas som transit för militära styrkor som fortfarande deltog i striderna i striderna i Nordnorge.
Bland de civila flyktingarna fanns en stor andel kvinnor och barn från gränsområdena som sökte skydd i Sverige trygghet i Sverige. Stora delar av gränsområdena var dock definierade som militär zon på både norsk och svensk sidaoch flera inreseförfrågningar avslogs därför. Totalt försökte mellan mellan 10.000 och 15.000 personer att försöka ta sig in i Sverige under våren 1940. Många återvände kort efter ankomsten. Redan i maj i maj började de svenska myndigheterna organisera återresor med snabbtåg. Efter den norska kapitulationen den 10 juni lämnade ytterligare grupper landet, och i slutet av juli fanns endast cirka 1.200 norska flyktingar norska flyktingar kvar i Sverige. Endast ett fåtal fick status som som politiska flyktingar under de veckor som följde. Under de första månaderna efter Tysklands invasion av Norge i april 1940 fanns det fanns ingen samlad svensk flyktingpolitik. Utan tydliga direktiv från Utrikesdepartementet utrikesdepartementet var det upp till lokala myndigheter - särskilt de norska myndigheter - att avgöra hur norrmän utan giltiga resehandlingar skulle hanteras vid gränsstationerna gränsstationerna. Centrala riktlinjer utfärdades inte förrän i juni 1940, men under tiden rådde osäkerhet och varierande praxis. Invånarna i gränsområdena spelade också också en aktiv roll, antingen som informatörer åt myndigheterna eller som som anhängare av flyktingarna. Vissa larmade polisen om olagliga övergångar, medan andra gav mat och kläder till nyanlända norrmän - trots att trots att sådan hjälp ursprungligen var förbjuden.
Strömmen av flyktingar ökar.
I krigets inledande fas betraktades hjälparbete i gränsområdena som ett hot mot den nationella säkerheten som ett hot mot rikets säkerhet. Det kunde eventuellt kopplas till till spionageverksamhet och de som hjälpte flyktingar riskerade straffrättsliga påföljder. Efter Josef Terbovens tillkännagivande i september 1940 av den så kallade "nyordningen" i Norge - som i praktiken avsatte regeringen och kungafamiljen och etablerade Nasjonal Samling som det enda lagliga partiet - ökade flyktingströmmen avsevärt. Som en följd av detta ledde till att de svenska myndigheterna gradvis anpassade sina regler, men men inte i sådan utsträckning att alla norska flyktingar togs accepterades. Många avvisades och återsändes fortfarande. De norska flyktingarna hävdade att den nya ockupationsregimen utgjorde ett politiskt brott med den tidigare norska konstitutionella ordningen, och att deras försök att lämna att lämna landet måste betraktas som en legitim politisk flykt. Mot den hot om stränga straff, inklusive dödsstraff, ansåg många att de hade att de hade ett legitimt anspråk på skydd. Officiellt hävdade de svenska svenska myndigheterna att de skulle inta en liberal hållning i behandlingen av behandling av norska flyktingar, men praktiken var ofta mer restriktiv än vad signalerna tydde på.
Bild 2: Små familjer korsade ofta gränsen gränsen på egen hand till Sverige.
Samtidigt fick svenska myndigheter underrättelserapporter som målade upp en bild av relativ normalitet i det ockuperade Norge. Trots den tyska militära närvaron och införandet av en auktoritär auktoritär administration, hävdades det att förhållandena för vanliga medborgare medborgare inte var särskilt prekära. Vissa rapporter beskrev också att Nasjonal Samlings ideologiska plattform hade vissa likheter med politiken hos etablerade norska partier och att partiet etablerade norska partier, och att partiet i vissa kretsar sågs som en möjlig som en möjlig väg till stabilitet under kriget. Dessa bedömningar bedömningar bidrog till att begränsa mottagandet av politisk asyl i Sverige Sverige. Under perioden från april 1940 till december 1941 hundratals norska medborgare antingen avvisades direkt vid gränsen eller återsändes återsändes efter en förenklad bedömning. Många av dessa var inte registrerade i det officiella systemet, och deras ärenden blev aldrig formellt behandlade. Vissa misstänktes också för att ha kopplingar till till motståndsrörelsen - en faktor som ledde till ytterligare restriktiv behandling, eftersom svenska myndigheter befarade att sådana aktörer skulle kunna bedriva verksamhet på svensk på svensk mark och därmed hota landets neutralitet. Trots önskan om strikt upprätthållande av gränskontroller fanns det flera flera svagheter i det praktiska arbetet. Ansvaret var uppdelat mellan olika myndigheter som polis, tull och försvar, vilket ledde till dålig dålig samordning och låg bemanning på fältet. Justitiedepartementet efterlyste därför för en skärpning av insatserna och rekommenderade ökade patruller och inrättandet av mobila gränsenheter.
Ett återkommande problem var bedömningen av vilka flyktingar som faktiskt kunde definieras som politiska. Många av dem som sökte skydd hävdade att de hade deltagit i deltagit i lagliga demonstrationer eller förföljts på grund av sina åsikter. Myndigheterna uttryckte dock oro för att vissa överdrev eller fabricerade historier för att få uppehållstillstånd. Detta ledde till en önskan om hårdare straff för olaglig gränspassage - både som en förebyggande åtgärd och som en tydlig signal till det norska folket. De flesta av avgjordes lokalt av riksskattmästaren eller, i nästa fall, avnstansen, Socialstyrelsen. I några fall skickades ärendena vidare till utrikesdepartementet. Utrikesministern Christian Günther betonade i sina genomgångar att Sverige måste hålla sig strikt till strikt måste hålla sig till neutralitetsprincipen. Flyktingar med anknytning till militära eller politiska politiska grupper i Norge inte kunde beviljas skydd utan att det anses vara ett brott mot internationell rätt och svensk suveränitet svensk suveränitet. Trots detta lyckades många norrmän lyckades många norrmän ta sig över gränsen utan att bli upptäckas eller skickas tillbaka. De svenska myndigheterna var medvetna om att gränskontrollen var otillräcklig, men ansåg samtidigt att risken för störningar och och diplomatiska relationer med Tyskland som för hög för att liberalisera förfarandet det var därför inte aktuellt att liberalisera ytterligare. Följden blev att många flyktingar avvisades - antingen på grund av misstankar om illegalt arbete, avsaknad av dokumentation dokumentation eller osäkerhet om deras politiska status.
Bild 3: Svenska och tyska gränsvakter var på sin vakt för att stoppa de norska norska flyktingarna.
kontakt mellan svensk polis och Gestapo.
Under loppet av krigsåren etablerade svenska myndigheter ett mer strukturerat system för att hantera av flyktingar, särskilt de som anlände från det ockuperade Norge. Gränsövergångar upptäcktes främst av militär personal, polis, gränsvakter eller civila som meddelade myndigheterna. Flyktingarna överfördes sedan till den ansvarig polismyndighet - vanligen rikspolischefen - som genomförde ett första förhör. Syftet med förhöret var att ta reda på identitet, ursprungsort, flyktväg, motiv för flykten, eventuella motiv till flykten, eventuella kopplingar till personer i Sverige samt ekonomisk situation och andra relevanta omständigheter. Denna information låg till grund för en bedömning av om personen i fråga skulle beviljas tillfälligt uppehållstillstånd eller avvisas. Intervjuerna kompletterades med kontroller mot nationella register för att för att upptäcka eventuell tidigare närvaro i Sverige. I de fall där tveksamheter om utgången i ärendet diskuterades beslutet antingen med högre instanser som Socialstyrelsen eller Utrikesdepartementet, eller överlämnats för slutlig prövning för slutlig prövning. I praktiken innebar avslagsbeslut att flyktingen antingen eskorterades tillbaka till gränsen eller nekades inresa och och tvingades återvända på egen hand. Flyktingar som beviljades uppehållstillstånd transporterades till mottagningsanläggningar. Information om alla avvisade registrerades rutinmässigt och skickades till Statens kriminaltekniska laboratorium och spreds och spreds via den interna publikationen Polisunderrättelser. Denna polistidning distribuerades distribuerades till den tyska säkerhetspolisens högkvarter i Berlin.
Detta informationsutbyte mellan den svenska polisen och de tyska säkerhetsmyndigheterna innebar att detaljerad information om norska flyktingar - bland annat namn, födelsedatum och skäl till skäl till avvisning - delades med Gestapo. Ett sådant samarbete innebar i realiteten innebar ett överlämnande av personer som i många fall var hade kopplingar till den norska motståndsrörelsen. Flera av dem som riskerade omedelbar arrestering eller ytterligare förföljelse i Norge Norge. Ironiskt nog var det just bland de avvisade som ofta de personer som var i störst behov av skydd. Flera hade deltagit i antinazistiska aktiviteter, blivit politiskt förföljda, distribuerat distribuerat förbjudet material eller försökt fly till Storbritannien för att slåss på de allierades sida för att strida på de allierades sida. Några av dessa skulle senare införlivas i de allierade styrkorna eller i den brittiska underrättelsetjänsten brittiska underrättelsetjänsten.
Vissa flyktingar beviljades tillfälligt uppehållstillstånd medan deras fall behandlades, men efter avslag registrerades de som deporterade. Även i de fall där det fanns dokumentation om att personen riskerade allvarliga konsekvenser vid ett återvändande, upprätthölls utvisningsbeslutet. En jämförelse mellan de norska och svenska registren visar att flera av de av de som skickades tillbaka senare greps i Norge Norge. Det är inte nödvändigtvis så att gripandet skedde omedelbarti flera fall övervakades personerna under lång tid av den tyska tysk underrättelsetjänst. Medan vissa till slut greps för vanliga för vanliga brott, som ekonomisk brottslighet eller rattfylleri, skickades andra till Storbritannien Storbritannien eller återvände till Sverige och fick stanna där vid ett senare tillfälle senare tillfälle. Flera straffades ändå för motståndsarbete och för för dessa fick deportationen ödesdigra konsekvenser.
Bild 4: Två norrmän på väg över gränsen till Sverige.
I boken Det svenska förräderi, nämner journalisten Eirik Veum några fall som är värda att att lyfta fram. Ett särskilt tragiskt fall är det om Martin Rasmussen Hjelmen, som greps av svensk polis i februari 1940. Han kopplades till den sovjetiska sabotageorganisationen "Bernhard" och dömdes senare dömd för dokumentförfalskning. Efter att ha avtjänat sitt straff överlämnades han till norska statspolisen, som i sin tur överlämnade honom till den tyska säkerhetspolisen. Han skickades genom flera koncentrationsläger och avrättades slutligen i i maj 1944 i Brandenburg-Görden, ett fängelse för politiska fångar fångar. En annan norrman, Barly Devold Paul Pettersen, utlämnades också utlämnad till de tyska myndigheterna efter att ha gripits i Sverige. Pettersen var misstänkt för spioneri, skickades till Tyskland och avrättades samma dag som samma dag som Hjelmen. Båda dessa fall fick återverkningar efter krigetdå Norges Kommunistiska Parti krävde en utredning av den svenska hanteringen av fallet den svenska hanteringen av fallet och föreslog att de ansvariga skulle ställas till svars. Kravet ignorerades. Dessa fall är inte unika. Exempel som Sigurd Kåre Sørensen illustrerar hur informationsutbytet kan leda till gripanden och i värsta fall till döden. Sørensen internerades i Sverigemen efter att ha flytt blev han registrerad och senare arresterad i Norge. Han deporterades till Sachsenhausen, där han där han dog i maj 1943. Kopplingen mellan svensk flyktingpolitik, polis- och gränsrutiner gränsprocedurer och det omfattande informationsutbytet med den tyska säkerhetstjänsten visar hur ett i grunden neutralt land hur ett från början neutralt land indirekt kunde bidra till förföljelse och död och död för människor som sökte skydd. Även om många hjälpte flyktingar på individuell nivå, var den institutionaliserade praktiken institutionaliserade praxis ibland präglad av en önskan om stabilitet och neutralitet stabilitet och neutralitet - ofta på bekostnad av enskilda människors liv och säkerhet och säkerhet för enskilda individer.
Svenska deportationsbeslut och deras konsekvenser för norska flyktingar.
Ett antal ett antal enskilda öden illustrerar komplexiteten i denna praxis. Bland dessa kan nämnas Emil Løvlien, en framträdande person inom det norska kommunistpartiet. Till följd av till följd av sin politiska tillhörighet utvisades han från Sverige redan i maj 1940. Efter en kort arrestering i Norge samma år släpptes han, men var under ständig bevakning innan han innan han 1943 flydde till Sverige igen - denna gång med denna gång med mer permanenta asylvillkor.
Herald Sigurd Laugen från Trondheim fick en deportationsorder från Sverige från Sverige i juni 1940 och fängslades senare i Norge Norge. Ett liknande öde drabbade Tore Fure från Oslo, som efter att ha utvisades sommaren 1940, greps av tysk polis och skickades till polis och skickades till flera tyska fångläger. Han blev inte släpptes förrän hösten 1944. En del upplevde att det kunde gå flera år innan ockupationsmakten reagerade. Polisen Kjell Stubberud, utvisad från Sverige utvisad från Sverige i november 1940, levde relativt ostörd i Norge arresterades 1944 och internerades på Grini. Mycket allvarliga fall där judiska flyktingar avvisades var också mycket allvarliga. Margarete Meyer Jensen, en norsk jude, nekades uppehållstillstånd i augusti 1940. Även om hon till en början undkom arrestering, blev hon senare hon senare fängslad i Norge och förflyttad till Grini. En annan judisk den judiske flyktingen Henrik Kahn återsändes också. Båda överlevde kriget överlevde kriget, vilket inte var fallet för alla i liknande situation. Arne Johansen och Hjalmar Syversen Bakkehaug utgör ytterligare två exempel exempel på personer som efter att ha deporterats från Sverige greps i arresterades i Norge och skickades vidare till tyska fängelser och läger läger. Bakkehaug dog i koncentrationslägret Mauthausen i oktober 1941.
Dessa exempel exempel visar på en konsekvent praxis där svenska myndigheter följa sin egen neutralitetspolitik, även omneutralitetspolitik, även när det innebar fara för flyktingarnas liv. Många återsändes till en viss risk för fängelse, deportation eller avrättning, och svenska utlämningar och deportationer har därefter varit föremål för stark kritik. Vissa fallsom utvisningen av Martin Rasmussen Hjelmen och Barly Devold Paul Pettersen, blev föremål för politiska krav på en uppgörelse efter krigetefter kriget, dock utan att dessa krav ledde till rättsliga eller politiska politiska konsekvenser. För vissa deporterade var återkomsten till Norge en vändpunkt vändpunkt mot engagemang i motståndsrörelsen. Till exempel deltog Nils Uhlin Hansen aktivt i sabotageaktiviteter innan han dödades i en skärmytsling i januari 1945. Andra, som John Kristoffersen och Øystein Jørgensen, greps efter deportationen efter deportation och sattes i långvarig fångenskap.
Bild 5: Två norska norska gränssoldater vid en av gränsstenarna.
Dessa fall illustrerar hur deportationspraxis i Sverige inte bara innebar ett fysiskt återvändande, utan ofta ofta ledde till gripande, fängelsestraff och i värsta fall dödsdomar efter återvändandet. Samtidigt är det oklart i vilken utsträckning svenska svenska myndigheter var medvetna om vad som väntade de deporterade, eller om om det förekom någon kommunikation mellan svenska och tyska myndigheter efterspelet till sådana fall. Sammantaget ger materialet en tydlig bild av hur bild av hur den svenska flyktingpolitiken under krigstiden fick direkta konsekvenser påverkade - både för de individer som försökte fly undan förföljelse och för de förföljelse och för dem som senare anklagades för att ha delta i motståndsrörelsen. Denna praxis är en del av ett bredare europeiskt mönster mönster där neutralitet, politisk försiktighet och säkerhetsöverväganden ofta prioriterades över mänskliga rättigheter
Den svenska flyktingförläggningen.
Under vintern och våren under vintern och våren 1941 genomgick den svenska flyktingförläggningen en omorganisation för att hantera den ökande tillströmningen av flyktingar, inte minst från det ockuperade Norgesärskilt från det ockuperade Norge. Som ett led i denna process upprättades läger både vid gränsövergångar och i kustnära områden. En av de viktigaste åtgärderna var inrättandet av en central flyktingmottagning i Oreryd i mars 1941. Anläggningen, som ursprungligen var ursprungligen var planerad att användas för internering av personer som ansågs utgöra ett möjligt hot mot rikets säkerhet, omdefinierades nu till att bli ett mottagningsläger för norska flyktingar. Myndigheterna ansåg att Oreryd var en lämplig plats, både både för att det geografiska området var lätt att övervaka och för att regionen behövde arbetskraft för infrastrukturprojekt, särskilt vägbyggen. Lägret lägret var isolerat i ett område som dominerades av skog och jordbruk, vilket vilket försvårade flykt och oönskade förflyttningar. De flyktingar som anlände registrerades först, tilldelades nödvändiga förnödenheter som mat och kläderoch inkvarterades sedan i enkla baracker. Organisationen av lägret var starkt inspirerad av militär disciplin, med fasta rutiner, dagliga uppställningar och och begränsad rörelsefrihet. Syftet var att flyktingarna skulle stanna i oreryd endast under en kort övergångsperiod, men kapaciteten var snabbt snabbt uttömd, vilket ledde till praktiska utmaningar. Bland annat kvinnor, barn och äldre så småningom undantagna från obligatorisk registrering registrering vid ankomsten och skickades vidare till andra platser.
Bild 6: Norska barn blev väl omhändertagna i Sverige.
Vistelsen i Oreryd beskrevs av många norska flyktingar som präglades av monotoni och isolering. Den monotona vardagen, i kombination med omgivningen och en oklar framtid bidrog till en allmän känsla av hopplöshet allmän känsla av hopplöshet. Dessutom uppstod ofta spänningar mellan olika grupper av flyktingar, delvis baserade på politisk tillhörighet. Särskilt kommunisterna försökte man marginalisera, vilket ytterligare ytterligare intensifierade konfliktnivån.
De flesta av flyktingarna i Oreryd var unga män män med en önskan att ansluta sig till de allierade styrkorna styrkorna. Detta visade sig dock vara svårt att förverkliga. Endast en liten endast en liten andel hade möjlighet att resa vidare till StorbritannienuSA eller Kanada. De flesta stannade kvar i Sverige, där de där de var beredda på en tillfällig exil i avvaktan på krigsslutet krigets slut. I juni 1942 ersattes lägret i Oreryd av en ny och större reception vid Kjesäters slott nära Vingåker. Slottet, som varit obebott under en längre tid, byggdes om och ombyggt och anpassat för att kunna ta emot upp till 800 800 flyktingar samtidigt. Anläggningen innehöll bostäder, en vårdcentral, en biograf och andra och var strategiskt placerad nära järnvägen. Kjesäter skulle fungera som en nationell registreringsplats för alla flyktingar som anlände till som anländer till Sverige. Vid ankomsten undersöktes, registrerades och bedömdes flyktingarna med avseende på medicinsk och politisk status. De flesta av dem stannade stannade bara några dagar innan de skickades vidare till sina egna baracker. Infektionsspårning och hygienåtgärder prioriterades högt och rutiner för desinfektion och behandling upprättades för att undvika för att undvika epidemier i lägret.
Efter hösten 1942 blev det blev det gradvis lättare för norska flyktingar att få inresetillstånd, men de fortfarande inför betydande restriktioner. Rörelsefriheten var fortfarande begränsad och många skickades till separata områden eller läger där de övervakades övervakades. Flyktingar som tidigare hade fått avslag togs nu emot i större utsträckning accepterades nu i större utsträckning, men ofta krävdes att de skulle underteckna deklarationer å avstå från all politisk aktivitet. De svenska myndigheterna upprätthöll en tydlig en tydlig gräns mot politisk aktivitet från norsk sida, och det var och det var inte tillåtet att bedriva motståndsarbete mot den tyska ockupationsmakten från svenskt territorium. Myndigheternas uppfattning återspeglades i en intern internt PM från Utrikesdepartementet 1944, där man uttryckte oro för att norska att norska flyktingar skulle kunna föra in kriget i Sverige genom att genom att fortsätta sin kamp därifrån. Detta resulterade i en politik som prioriterade Sveriges neutralitet och säkerhet framför att stödja ett aktivt motstånd mot ockupationen i över att stödja ett aktivt motstånd mot ockupationen i Norge.
Kontraster.
Även om flykten till Sverige för många norrmän var en väg till säkerhet en väg till säkerhet, upplevde vissa ett växande missnöje med sitt mötet med det svenska samhället. Kontrasten mellan vardagslivet i det ockuperade ockuperade Norge och det relativt välfungerande svenska samhället framstod för vissa flyktingar för vissa flyktingar som både upprörande och främmande. Medan den norska befolkningen kämpade med brist på mat, kläder och medicinska resurser, mötte flyktingarna i Sverige en vardag präglad av normalitet och stabilitet stabilitet. Vissa beskrev detta som en moralisk utmaning och uttryckte avståndstagande och förakt mot vad de uppfattade som svensk likgiltighet inför inför krigets lidande. På så sätt uppstod en spänning mellan tacksamhet för att ha funnit skydd och frustration över att bevittna ett samhälle ett samhälle som tycktes opåverkat av den pågående europeiska pågående europeiska katastrofen.
Bild 7 Norska barn och deras mödrar upplevde en stor kontrast från Norge till Sverige.
Parallellt med detta blev det samtidigt allt lättare för personer med anknytning till det norska motståndet att ta sig över gränsen till Sverige. Många av dessa var unga i värnpliktsåldern som försökte undkomma arrestering eller rekrytering till eller rekrytering till tysk militärtjänst. En del avvisades dock av de svenska svenska gränsmyndigheterna, särskilt om det fanns misstankar om att de var militär eller politisk verksamhet som kunde tolkas som ett hot mot Sveriges neutralitet som ett hot mot Sveriges neutralitet. De som nekades uppehållstillstånd kategoriserades ofta som desertörer, brottslingar eller "äventyrare" - personer personer som inte hade ett tydligt skyddsbehov. Motståndsrörelsen var dock motståndsrörelsen var dock medveten om Sveriges strategiska betydelse som tillflyktsort som tillflyktsort. Enligt motståndsledaren Gunnar Sønsteby var Sveriges bidrag sveriges bidrag var avgörande för arbetet mot ockupationsmakten. Samtidigt pekade han på utmaningar i med den svenska gränskontrollen och polisen, som i vissa fall som i vissa fall visade sig restriktiva och återhållsamma. Sønsteby upplevde själv flera arresteringar och blev, liksom andra motståndsmän, antingen deporterad tillbaka till antingen deporterades tillbaka till Norge eller placerades i interneringsläger tills deras status var klargjordes.
Totalt sökte cirka 60 000 norrmän sin tillflykt till Sverige sverige under kriget. Av dessa var mer än 45.000 sstatus som flyktingar. Flyktingströmmen var särskilt intensiv under hösten 1942 och vissa dagar vissa dagar registrerades mer än hundra ankomster. Majoriteten var män, men många kvinnor med små barn och gravida kvinnor fanns också bland de anlända. Omkring 1.000 barn föddes föddes av norska mödrar i Sverige under denna period period. För att hantera detta tryck utvecklade de svenska myndigheterna ett samarbete med den norska exilregeringen. Detta samarbete omfattade bland annat bedömning av ansökningar om uppehållstillstånd och åtgärder för att filtrera bort bort individer som ansågs oönskade. Kriminella, desertörer och personer utan kriminella, desertörer och personer utan skyddsskäl avvisades eller placerades i interneringsläger. En särskild utmaning var förekomsten av norska medborgare med kopplingar till till Nasjonal Samling eller tysk tjänst. Dessa personer kom till Till Sverige antingen som desertörer, anklagade för tjänstefel eller som som agenter som skickats för att infiltrera den norska exilsamfundet. Några av dem försökte samla information om motståndsnätverk eller försvaga förtroendet mellan norska och norska och svenska aktörer.
För att motverka denna typ av infiltration införde svenska myndigheter strängare kontrollåtgärder. Sammanlagt 1.460 norska medborgare, misstänkta för att ha samarbetat med ockupationsmakten fråntogs sina pass och klassades som landsförrädare som landsförrädare. De internerades, ofta i Halsingmo-lägret, där de där de var föremål för strikt övervakning och begränsad rörelsefrihet. I 1942 utgjorde norrmännen över 70 procent av den internerade befolkningen i Sverige. Under hela krigsperioden var cirka 5.700 norska medborgare internerade. I denna grupp ingick förutom norrmän även tyskar, polacker, ryssar och britter, ryssar och britter. En del valde att själva återvända till Norge istället för att acceptera internering i Sverige. Så småningom skärptes åtgärderna åtgärderna ytterligare skärpta för norrmän med anknytning till Nasjonal Samling. Detta gjordes detta gjordes bland annat för att hindra dem från att delta i en eventuell slutfas av kriget i Norge som skulle kunna skulle kunna innebära väpnad kamp mot de allierade. I praktiken förbjöds dessa personer att lämna landet, samtidigt som deras aktiviteter var var föremål för noggrann övervakning.
Bild 8 och 8b Från ett av de ett av interneringslägren för flyktingar.
Bild 8c från Øreryd flyktingläger i 1941.
Vid ankomsten till Sverige blev flyktingar rutinmässigt föremål för förhör och registrering. De tillfrågades om sina personliga förhållanden, sin bakgrund och sina kontaktpersoner i Norge. Många valde dock att lämna felaktiga uppgifter, eftersom det fanns en utbredd rädsla för att informationen skulle delas med delas med tyska myndigheter. Även den svenska underrättelsetjänsten C-byrån deltog också i kartläggningen. Den officiella tidningen Toede Palm rapporterade om omfattande återhållsamhet bland norska flyktingar under förhör, och trodde att detta var ett resultat av förfrågningar från ledningen för de norska flyktingsamhällena att begränsa informationsutbytet med svenska myndigheter.
Övervakning och kontroll - den rädsla för sabotage.
En nyckelspelare i det norska exilmotståndet som varnade för samarbete med svensk underrättelsetjänst var högsta domstolens jurist Oscar Christian Gundersen. Sommaren 1941 befann han sig i Sverige och och blev bekant med de säkerhetsutmaningar som norska flyktingar ställdes inför. Gundersen, som senare skulle komma att inneha både statsrådsposter och en ambassadörspost, uttryckte stark skepsis mot den svenska underrättelsetjänsten. Han var välinformerad om att svensk underrättelsetjänst delade information med tyska agenter och visste visste att den tyska underrättelsetjänsten verkade aktivt i Sverige, med med särskilt fokus på att identifiera judiska flyktingar och personer med anknytning till den norska motståndsrörelsen norska motståndsrörelsen. Bristen på förtroende för den svenska säkerhetstjänsten var inte bara kopplad till tysk infiltration. Många av de norska norska flyktingarna hade socialistisk eller kommunistisk bakgrund och var medvetna om att sådana politiska åsikter möttes med misstänksamhet av den svenska underrättelsetjänsten svensk underrättelsetjänst. Inom både den svenska säkerhetspolisen och den militära underrättelsetjänsten C-byrån betraktades vänsteranhängare som potentiella hot mot rikets säkerhet rikets säkerhet. Vetskapen om att norska kommunister kartlades med tanke på med tanke på eventuell deportering eller internering, bidrog ytterligare till att flyktingarna flyktingarna intog en försiktig och reserverad attityd under förhören.
Trots detta de norska flyktingarna som en värdefull informationskälla. Många av dem hade detaljerad kunskap om förhållandena i det ockuperade Norge och den svenska underrättelsetjänsten svenska underrättelsetjänsten visade stort intresse för deras insikter om motståndsnätverk och kontaktpersoner. I april 1943 publicerades till exempel en omfattande polisutredning baserad på intervjuer med den norske medborgaren Thomas Randolf Meyer Randolf Meyer. Meyer, som avtjänade ett fängelsestraff i Gävlepåstod sig ha kännedom om en alliansvänlig motståndsgrupp i Sverige Grupp i Sverige som var beredd att inleda sabotageaktioner vid en eventuell eventuella tyska invasionen. Gruppen ska ha varit aktiv i flera städer och städer och bestod av både norrmän och svenskar, såväl som svenskar, men även några brittiska och amerikanska medborgare samt före detta tyska medborgare med kommunistisk bakgrund. Informationen följdes upp av en långvarig utredning, vilket illustrerar komplexiteten i skärningspunkten mellan exilmotstånd och svensk svensk säkerhetspolitik.
På den norska flyktingförläggningen i Kjesäter och i på den norska flyktingförläggningen i Kjesäter och den tillhörande samlades också en hel del information in. Domstolskansliet fungerade som en kombinerad och underrättelseorganisation och arbetade med både kontraspionage och utredning av misstänkta av misstänkta kollaboratörer. Enheten kan ha fått kännedom om de förestående förestående arresteringarna av ett stort antal judar i Norge den 26 oktoberoktober 1942, men informationen vidarebefordrades inte. Totalt deporterades 772 norska norska judar deporteras och skickas till koncentrationsläger, varav endast 34 överlever överlevde.
I takt med att Tysklands nederlag närmade sig kom allt fler fler och fler norrmän med anknytning till tyska institutioner att försöka ta sig ta sig till Sverige. Juridiska byrån spelade en avgörande roll i bedömningen av dessa ansökningar. Många fick avslag, särskilt män som hade män som hade tjänstgjort i Vidkun Quislings Hirdens krigsmakt eller arbetat på tyska militäranläggningar. Kvinnor fick också avslag om de hade varit varit älskare med tyska soldater. Många norska flyktingar var i behov av stöd från Flyktingkontoret, en enhet under norska legationen i Stockholm Stockholm. Detta kontor organiserade distributionen av nödvändiga resurser som mat, kläder och dokumentationmat, kläder och dokumentation, och fungerade som kontaktpunkt för praktiska frågor frågor. Bland de unga männen var det många som ville resa vidare till Storbritannien eller Nordamerika för att strida mot de tyska styrkorna. Dessa planer hindrades dock ofta av byråkratiska och politiska överväganden. Detta skapade frustration och apati och apati i vissa delar av flyktingsamhället, särskilt i Stockholm av alkoholmissbruk och oordnat beteende bland norska unga män rapporterades norska unga män. Svenska myndigheter reagerade med skepticism och så småningom denna grupp som en potentiell säkerhetsrisk.
För att motverka denna utveckling skickades många unga, arbetsföra män ut ur huvudstaden från huvudstaden och placerades i arbetsläger eller på gårdar där dedär de utsattes för fysiskt arbete. Vid någon tidpunkt infördes tvångsarbete även för norska flyktingar. Dessutom geografiska begränsningar av deras rörelsefrihet, och det dröjde ända till inte förrän i maj 1943 kunde de resa fritt inom svenskt svenskt territorium - med undantag för större städer, gränsområden och militärt kontrollerade zoner. De norska flyktingarna betraktades fortfarande som en säkerhetsfråga. Svenska myndigheter var oroliga för konsekvenserna av en stor närvaro av norrmän i strategiskt viktiga städer, både vad gäller inre stabilitet och både vad gäller den inre stabiliteten och eventuell främmande underrättelseverksamhet. I detta sammanhang framstår Sveriges hållning som ett försök att balansera humanitära hänsyn humanitära överväganden med nationella säkerhetsintressen - en balansgång som inte alltid uppfattades som rättvis av flyktingarna själva.

Svenska försvarslinjer

Svenska
försvarslinjer
längs kusten och
norra gränsen

Utbyggnaden av det svenska försvaret fortsatte försvaret fortsatte under hela andra världskriget. Trots att Tyskland var Sveriges största handelspartner och "vän", kände sig den svenska ledningen inte helt säker att de kunde vara helt säkra om Hitler bestämde sig för att invadera invadera. Det var framför allt tre områden som var exponerade och måste försvaras. Det var kusten i Skåne, skärgården utanför skärgården utanför Stockholm och nordligaste Sverige, där en rysk invasion kunde komma.

Bild 1: En av bunkrarna vid Ystad i Per Albin-linjen
Enorma resurser satsades enorma resurser på att bygga betongbunkrar, kulsprutevärn, kustfort och barriärer av alla de slag barriärer av alla de slag. Befästningarna förblev Sveriges viktigaste kustförsvar vid sidan av vid sidan av landets flotta även efter kriget, och de tre tre huvudsakliga försvarslinjerna. Försvarslinjerna finns kvar än idag och och kan ses som en påminnelse om en tid då Sverige lade lade stor vikt vid att försvara sin neutralitet.
Skånelinjen eller Per Albin-linjen - Sveriges försvar på sydkusten.
Under andra världskriget säkrades den svenska sydkusten med ett omfattande försvarssystem som kallades skånelinjen - eller Per Albin-linjen, uppkallad efter statsminister Per Albin Hansson. Denna över 500 kilometer långa linje av betongbefästningar byggdes för att skydda Sverige mot en eventuell invasioninvasion, i en tid då både Danmark och Norge var ockuperade av av Tyskland och hotet från Sovjetunionen ständigt växte. Från Båstad i nordväst till mellersta Blekinge i öst bestående av kulsprutebunkrar, pansarvärnskanoner och observationsplatser - ett synligt uttryck för Sveriges uttryck för Sveriges beredskap i oroliga tider.
Skånelinjen: Bakgrundskånelinjen, utformningen och bevarandet av Sveriges sydligaste försvarslinje.
Efter första världskriget fanns det ingen aktiv svensk försvarsplanering inriktad på ett eventuellt angrepp från Tyskland. Detta berodde till stor del på att Tyskland avväpnats genom Versaillesfreden och inte längre sågs som ett direkt hot som ett direkt hot. Denna situation förändrades dock dramatiskt mot slutet av 1930-talet, särskilt efter den tyska invasionen av invasionen av Tjeckoslovakien i mars 1939, då oron för en expansiv expansiv tysk aggression ökade markant. Som ett svar på denna utvecklingen genomfördes militär rekognoscering längs Skånes sydkust, särskilt på sträckan mellansärskilt på sträckan mellan Simrishamn och Falsterbo. Sveriges riksdag 1939 att anslå medel för uppförande av permanenta försvarsanläggningar i området försvarsanläggningar i området. Samtidigt påbörjades byggandet av kustartilleribatterier för att skydda hamnstäderna Ystad och Trelleborg. Efter anfallet anfallet mot Danmark och Norge i april 1940 beslutades att beslutades att förlänga befästningslinjen norrut längs Öresundskusten ända till Skälderviken. I samband med detta byggdes i all hast ett nytt kustartilleribatteri helsingborg, som en strategisk åtgärd mot en eventuell tysk invasion invasion via Danmark.
Bild 2: Karta över Skånelinjen.
Struktur och utformning.
Skånelinjen, även känd som Per Albinlinjen - uppkallad efter Sveriges dåvarande statsminister Per Albin Hansson - blev ett av landets mest omfattande landets mest omfattande befästningsprojekt under 1900-talet. Linjen bestod av bestod av ett sammanhängande försvarsbälte som sträckte sig längs Skånes längs Skånes kustlinje, där många av försvarsanläggningarna placerades i nära anslutning till havet till havet. Avståndet mellan varje anläggning var normalt 300-400 meteroch i synnerhet kulsprutevärnen byggdes enligt standardiserade ritningar.
Bild 4: Skånelinjen byggs på kort tid.
I Helsingborgsområdet förstärktes försvaret ytterligare förstärkts med en sekundär linje av bakåtriktade kulsprutepositioner. Utöver denna rad skyddsrum - kallade SK24 och SK48 - med en kapacitet på SK24 och SK48 - med plats för 24 respektive 48 personer personer respektive. Denna linje sträckte sig från Ystad till norr om Helsingborg och utgjorde en viktig del av civilförsvaret. Vid andra världskrigets slut 1945 omfattade Skånelinjen 1.063 olika typer av ställningar, exklusive skyddsrummen. Under det kalla kriget moderniserades under kalla kriget moderniserades linjen delvis, bland annat genom att stridsvagnstorn med 7,5 cm kanoner i befintliga eller nybyggda positioner.
Omfattningen av Skånelinjen:
Antal försvarsställningar/försvar:det fanns 1 063 bunkrar och skjutställningar i Skånelinjen. Bland dessa fanns kulsprutevärn, observationsplatser, pansarvärnsställningar, artilleriställningar och skyddsrum.
Större befästningar:
Skånelinjen bestod huvudsakligen av mindre betongställningar, men på vissa ställen byggdes större försvarsanläggningar, som kustbatterier och och kommandobunkrar. Antalet rena "fästningar" (i klassisk mening) var begränsat, men det fanns flera tyngre försvarsanläggningar, till exempel Batteri Helsingborg, Batteri Trelleborg, Batteri Ystad och liknande tunga kustartilleribatterier. Linjen var cirka 500 kilometer lång, med tyngdpunkten i Skåne, men men den hade även inslag längre upp på västkusten och längs delar av av Östersjökusten. Skånelinjen var avsedd att fördröja eller förhindra fientliga landstigningar längs längs kusten och var utformad för att stödja mobiliserade trupper. Den var var en del av det så kallade "djupförsvaret", där linjeförsvaret kombinerades med med bakre försvarsställningar och en mobil fältarmé.
Helsingborgs batteri - ett bortglömt bortglömt kustförsvar från krigsåren
Bild 5: En luftvärnskanon vid Helsingborgsbatteriet i dag.
Rekordsnabbt bygge i hemlighet
Redan den 19. april 1940 beslutade den svenska regeringen att konfiskera fyra 15,2 cm kanoner som tillverkades för den holländska flottan vid AB Bofors vid AB Bofors. Bara tre dagar senare beställdes byggnadsarbetet från Skånska Cementgjuteriet. På bara 47 dagar - fram till den 5 juni - var kanonerna kanonerna monterade, testade och batteriet var redo för strid. Arbetet skedde i tysthet och med stor diskretion. Byggnadsmaterialet samlades in på natten och kanonerna transporterades med häst och vagn för att undvika att väcka uppmärksamhet. Anläggningen byggdes på en höjd av cirka 60 meter över havet, cirka tre kilometer från kusten, kilometer från kusten, vilket gjorde den svår att upptäcka både från och från luften.
Anläggningens struktur och beväpning
Batteri Helsingborg var en omfattande och välutrustad försvarsanläggning. Den innehöll bland annat:
• Fyra stycken 15,2 cm m/40 kustartilleripjäser med en räckvidd på 24 km
• Två 40 mm luftvärnskanoner m/36 och fyra 20 mm luftvärnskanoner luftvärnskanoner m/40
• Tre 150 cm strålkastare
• En stridsledningscentral samt mätstationer mätstationer vid Rydebäck och Gnetaröd
• Dessutom fanns det eldledningsrum, luftvärnstorn, kulsprutepositioner, bunkrar och mobila strålkastare.
Nedläggning och återöppnande som museum
Batteriet förblev en del av det svenska krigsförsvaret under hela det kalla kriget, men stängdes formellt 1990. I 1997 återinvigdes det dock som museum av Johan och Marie Andrée Marie Andrée, under namnet Beredskapsmuseet. I samarbete med Kulla Gunnarstorps dödsbo och Riksantikvarieämbetet har museet bevarat och utvecklat delar av anläggningen anläggningen. Idag kan besökarna uppleva flera av de ursprungliga bland annat två av de fyra kanonvärnen, den underjordiska kommandoplatsen och sjukhusbunkern och sjukhusbunkern. Planer finns på att öppna upp ännu fler delar för allmänheten.
Ett vittnesmål från beredskapstiden
Batteri Helsingborg är idag påminnelse om Sveriges militära beredskap under en av Europas under en av Europas mest oroliga perioder. Genom Beredskapsmuseet hålls historien vid liv, och ger publiken en unik inblick i hur landet förberedde sig för en eventuell invasion inför en eventuell invasion under andra världskriget.
Avveckling och repatriering.
Mot slutet av 1990-talet påbörjades den systematiska nedmonteringen av Skånelinjen påbörjades. Detta skedde i takt med att statens femtioåriga arrendeavtal arrendeavtal med markägarna löpte ut. Varje enskild markägare fick själv bestämma över ödet för försvarsanläggningarna på den egna fastigheten. Många förseglades till för att förhindra åtkomst, vissa revs, medan andra kvar efter att ha ansökt om bygglov.
Havsbandslinjen - försvaret av huvudstaden.
Havsbandslinjen var en omfattande kustförsvarslinje som etablerades i Stockholms skärgård etablerades mellan 1933 och 1945 och innebar ett strategiskt skifte strategiskt skifte i Sveriges kustförsvar efter att Vaxholms yttre befästningslinje ansågs som föråldrad. I en tid som präglades av ökade internationella spänningar och militär upprustning blev behovet av modernt kustartilleri och ökad beredskap längs beredskap längs Östersjön blev allt tydligare. Havsbandslinjen var svaret på detta och bestod av ett antal artilleribatterier som täckte skärgårdens skärgårdens ytterkant - från Singö i norr till Landsort i söder. Det första batteriet som etablerades var 15,2 cm-batteriet på Landsort, känt som Batteri LO. Linjen utgjorde därmed en mellan huvudstaden och östra svenska fastlandet och var i driftfram till 1960-talet, då den successivt ersattes ersattes av det tekniskt mer avancerade System ERSTA - ett system som i sin tur togs ur drift år 2000.
Bild 5 Batteriet vid Järflotta.
Havsbandslinjen - strategiskt kustförsvar för östra Mellansverige östra Mellansverige
Mot bakgrund av de ökande spänningarna i Europa spänningarna i Europa efter första världskriget och den säkerhetspolitiska osäkerhet som uppstod under 1930-talet beslutade den svenska regeringen 1933 att att etablera en ny yttre försvarslinje i Stockholms skärgård - den så kallade Havsbandslinjen. Redan på 1920-talet uppmärksammades behovet av ett nytt behovet av ett nytt kustförsvar utanför den äldre Vaxholmslinjen varit föremål för militär diskussion. I och med regeringens beslut förverkligades planerna och Havsbandslinjen framstod snabbt som en viktig länk i försvaret av Stockholm och i försvaret av Stockholm och östra Mellansverige.
Linjens primära syfte var att skydda huvudstaden och stödja marinens operationer i Östersjön genom Östersjön genom etablering av kustartilleribatterier, minfält och tillhörande installationer. Projektet finansierades delvis genom Palmqvistska fonden - en allmän fond för för Stockholms befästningar - och fick även ekonomiskt stöd genom sysselsättningsprogram genom sysselsättningsprogram för arbetslösa. Under en tioårsperiod utvecklades Havsbandslinjen utvecklades till en sammanhängande struktur bestående av 48 artilleribatterier, 15 minspärrar och ett stort antal stödfunktioner som luftvärn, observationsposter, observationsposter, ledningsplatser, radar- och mätinstrument samt strålkastare för mörkerövervakning. Ett undantag var det planerade batteriet vid Öregrund (Batteri ÖG), som aldrig blev aldrig realiserades trots att det fanns med i den ursprungliga utvecklingsplanen.
Utvalda anläggningar i Havsbandslinjen Den nordligaste positionen i linjen var Batteri Roten, beläget på öarna Stora och Lilla Roten. Batteriet stod färdigt 1941 och var utrustat med ett omfattande vapenpaket med bland annat fyra 15 cm kanoner m/ 40B40B, tre 57 mm kanoner m/89B och en uppsättning luftvärnskanoner - inklusive både 40 mm och 20 mm automatkanoner. I dessutom fanns det strålkastare och observationsposter på de närliggande öarna, vilket bidrog till batteriets operativa djup och effektivitet. Längre söderut söderut, vid inloppet till Sandhamnsområdet, låg Batteri Korsö, en anläggning som spelade en nyckelroll i försvaret av östra skärgården östra skärgården. Anläggningen ansågs strategiskt viktig på grund av sin närhet till farleden till farleden och dess förmåga att kontrollera tillträdet till de inre farvattnen inre farvattnen. Batteri Mällstensom ligger utanför Nynäshamn, byggdes för att att övervaka och försvara de södra kustlinjerna. Tillsammans med Batteri Järflotta, som hade en liknande funktion och användes som som högkvarter fram till 1990-talet utgjorde dessa anläggningar en en viktig del av linjens operativa södra del. Den sydligaste och samtidigt äldsta äldsta anläggningen i linjen var Batteri Landsort (Batteri LO), belägen på ön på ön Öja. Detta batteri påbörjades redan 1933 och var i drift från 1938. Det var utrustat med tre 15 cm kanoner m/98B och två 40 mm luftvärnskanoner m/36. Batteriet var i bruk fram till slutet av 1960-taletoch var därmed ett av linjens mest värdefulla batterier
Bild 7: Landsorts fyr med kanontornet i förgrunden.
Utveckling och teknisk modernisering
I den tidiga utvecklingsfasen användes äldre kanoner från äldre kanoner från utrangerade örlogsfartyg. Ett standardbatteri bestod vanligen av bestod vanligen av en kommandoplats och tre skjutplattformar. Under andra världskriget byggdes anläggningarna ut ytterligare och personal kallades in för övningar. Den högsta beredskapen registrerades i augusti 1943, efter att efter att transitavtalen med Tyskland hade sagts upp - en händelse som utlöste omfattande militär militär aktivitet. I och med övergången till kärnvapenåldern förlorade Sea-Belt Line sin militärstrategiska relevans. Hotet om kärnvapen och utvecklingen av nya former av krigföring nya former av krigföring innebar att anläggningarna successivt avvecklades från från 1960-talet och framåt. Istället investerade försvaret i det tekniskt mer avancerade ERSTA-systemet, som så småningom också togs avvecklades vid millennieskiftet.
Avveckling.
Sjöstridslinjen representerar en viktig viktig fas i Sveriges militärhistoria och illustrerar hur ett modernt hur ett modernt kustförsvar planerades, utvecklades och anpassades till förändrade säkerhetspolitiska förutsättningar. Från att ha varit ett svar på mellankrigstidens osäkerhet till att till att bli överflödig i kärnvapenåldern, gav linjen ett viktigt bidrag till förståelsen av Sveriges försvarsdoktrin under 1900-talet. Flera av de har kulturhistoriskt värde idag och några har bevarats för eftervärlden bevarats för eftervärlden.
Kalixlinjen - försvaret mot norr.
Kalixlinjen var en omfattande försvarszon som byggdes öster om Kalix älv, mellan Torne älv och Bottenviken, och var en viktig del av Sveriges nordliga försvar under andra världskriget andra världskriget och det kalla kriget. Trots namnet trots namnet gick inte banan direkt förbi staden Kalix eller längs Kalixälvens stränder, utan kalixälvens strand, utan täckte hela det östra området av Kalix försvarsområde försvarsdistrikt. Linjen skapades som ett svar på hot från öster och fungerade som hot från öster och fungerade som ett försvarsbälte för att fördröja eller eller stoppa en eventuell invasion. Även om byggandet påbörjades under andra världskriget förblev den en aktiv del av Sveriges försvar militär infrastruktur ända fram till 1990-talet, då den gradvis fasades ut gradvis fasades ut efter det kalla krigets slut.
Bild 8 Siknäs batteri i Kalixlinjen.
Kalixbanan, som etablerades under åren och efter andra världskriget, utgjorde ett av de mest omfattande och och strategiskt placerade försvarssystemen i norra Sverige. Dess huvudsyfte var att försvara det svenska territoriet mot en eventuell invasion från Sovjetunionen Sovjetunionen via den finska landsbygden. Detta ansågs vara en realistisk realistisk hotbild och Kalixlinjen var ett led i att skapa ett djup i försvaret och djup i försvaret och förbereda för en effektiv fördröjning i norr i norr.
Struktur och syfte.
Försvarssystemet bestod ursprungligen av hundratals fältbefästningar, försvarsanläggningar och skyddsrum som kompletterades med äldre marint artilleri från utrangerade örlogsfartyg på 1960-talet. Dessa var monterade i bergsinstallationer och ingick i lokala artilleriförband som tillsammans med infanteri, ingenjörs- och-infanteri, ingenjörs- och luftvärnsförband bildade ett samlat försvarskomplex. Med hjälp av minfält, sprängladdningar i broar och vägar samt i förväg planerade fältställningar skulle fienden fördröjas och ledas in i positioner där svenska motanfall kunde sättas in kunde inledas.
Artillerifort och bergsinstallationer.
Kärnan i Kalixlinjens artilleri kalixlinjens artilleridel utgjordes av flera bergsinstallationer avsedda att rymma gamla fartygskanoner i bepansrade torn. En del av anläggningarna var tekniskt avancerade och robust konstruerade.
Siknäs fort var kanske den mest omfattande och avancerade. Här placerades fyra pansartorn från kryssningsfartyget HMS Fylgia med vardera två 15,2 cm kanoner. Fortet bestod av tre separata bergspartier och var byggt i tre till fyra våningar. Anläggningarna vilade på fjädersystem för att dämpa stötvågor. I fortet ingick ammunitionsförråd, bostadsutrymmen, kök och sanitära anläggningar samt NBC-skydd.
Kamlunge (Häggmansberget) rrymde två 15,2 cm kanoner i enkla torn från pansarfartyg. Anläggningen var byggd i ett plan och organiserad för lokal försvarsförvaltning.
Berget Isakberget, väster om Miekojärvi, hade tre enkla torn med samma samma kaliber och ursprung. Även denna anläggning var planerad för försvaret.
Parviainen, väster om Haparanda, hade tre 12 cm kanoner från utrangerade jagare. Anläggningen var grund och konstruerad med sänkta piazzastationer.
Utöver dessa fanns ett antal mindre artilleripositioner etablerades längs Lule älv och andra strategiska punkter:
Vuollerim-Harads inrymde flera 15,2 cm-torn, ursprungligen från HMS Gustav V och HMS Drottning Victoria.
Rødberget i Boden fick sex 12 cm kanoner från utrangerade jagare för att ersätta äldre haubitsar.
Norra Sunderbyn (Duggraberget) och Hertsön i Luleå utrustades också med kraftfulla fartygskanoner, bland annat från HMS Sverige och HMS Äran.
Bild 9 Karta över Kalixbanan.
Operativ funktion och förseningstvist
Kalixlinjens kalixlinjens primära uppgift var att förbereda för och möjliggöra fördröjningstaktik. Detta innebar att upprätta positioner där en fiendestyrka kunde hållas tillbaka tillräckligt länge för att svenska förstärkningar skulle kunnaförstärkningar kunde föras norrut. Med hjälp av sprängda broar, minfält, indirekt eld (artilleri och granatkastare) indirekt eld (artilleri och granatkastare) samt mobila pansarvärnsvapen skulle en angripare hindras från att från att avancera snabbt. Varje väg och bro i gränsområdet var mekaniserade för sprängning, med åtta sprängkammare på vardera sidan och en en total laddning på upp till 1,6 ton TNT. Sådana störningar kunde skapa upp till 70 meter breda hinder.
Organisation och trupper.under 1990-talet bestod försvaret i norr av sex regementen med regementen med en mängd specialiserade bataljoner: infanteri, jakt, artilleri, ingenjörstrupper, ingenjör, luftvärn och pansarvärn. Dessa stöddes av logistikkompanier och specialgrupper med lokala stridsuppdrag. Försvaret av Norden var en central del av central del av den svenska övningsverksamheten under hela det kalla kriget.
Bild 10 Översikt över Rødbergets fort.
Avveckling och efterspel. Efter det kalla krigets slut kalla krigets slut förlorade Kalixbanan sin operativa betydelse. De flesta av anläggningar stängdes, förseglades eller togs bort. Undantag finns, bland annat i Siknäs och Kamlungedär delar av de forna befästningsverken fortfarande är bevarade och fungerar som påminnelser om en tid som präglades av mobilisering, försvar och teknisk innovation. Linjen står som ett ett unikt exempel på hur Sverige anpassade sitt försvar för att möta för att möta hoten i norr under ett århundrade präglat av militär osäkerhet.

I skuggan av det av andra världskrigets brutala utbrott byggdes i all hast ett tungt kustartilleribatteri ett tungt kustartilleribatteri i nordvästra Skåne. Batteri Helsingborg, tidigare känt som batteri Hälsingborg före 1971, byggdes efter den tyska invasionen av invasionen av Danmark den 9 april 1940. Med sitt strategiska syfte - att att försvara den smalaste delen av Öresund vid Helsingborg - kom anläggningen att kom anläggningen att spela en viktig roll i det svenska försvaret under försvaret under hela det kalla kriget.
Bakgrunden till byggnationen
Den tyska invasionen av Danmark - en del av Operation Weserübung - förändrade helt förändrade helt det militära landskapet i södra Sverige. Sverige insåg snabbt att det att det inte längre räckte med att försvara sydkusten ensam. Öresund, och i synnerhet sträckan mellan Helsingborg och Helsingör, betraktades som en sårbar och viktig passage som behövde skyddas. Som ett resultat därför beslutade man att bygga ett tungt kustbatteri kustbatteri vid Djuramåsa, några kilometer norr om Helsingborg. Batteriets huvuduppgift var att hindra fientliga fartyg från att passera genom sundetsamt att försvara sig mot eventuella landstigningar på sträckan mellan Kullen och Rydebäck.
Rekordsnabbt bygge i hemlighet
Redan den 19 april 1940 beslutade den svenska regeringen att konfiskera fyra 15,2 cm kanoner som AB Bofors tillverkade för den holländska flottan AB Bofors. Bara tre dagar senare beställdes byggnadsarbeten från Skånska Cementgjuteriet. På bara 47 dagar - fram till den 5 juni - var kanonerna kanonerna monterade, testade och batteriet var redo för strid. Arbetet skedde i tysthet och med stor diskretion. Byggnadsmaterial samlades in på natten natt, och kanonerna transporterades med häst och vagn för att undvika för att undvika uppmärksamhet. Anläggningen byggdes på en höjd av ca. 60 meter över havet, cirka tre kilometer från kusten, vilket vilket gjorde den svår att upptäcka både från havet och från luften från luften.
Anläggningens struktur och beväpning
Batteri Helsingborg var en omfattande och välutrustad försvarsanläggning. Den innehöll bland annat:
Fyra stycken 15,2 cm m/40 kustartilleripjäser med en räckvidd på 24 km
Två stycken 40 mm luftvärnskanoner m/36 och fyra 20 mm luftvärnskanoner m/40
Tre 150 cm strålkastare
En stridsledningscentral samt mätstationer vid Rydebäck och Gnetaröd
Dessutom fanns eldledningsrum, luftvärnstorn, kulsprutevärn, bunkrar och mobila granatkastarebunkrar och mobila granatkastare.
Nedläggning och återöppnande som museum
Batteriet förblev en del av det svenska militära försvaret under hela det kalla kriget, men lades formellt ner 1990. I 1997 återinvigdes det som museum av Johan och Marie Marie Andrée, under namnet Beredskapsmuseet. Museet har i samarbete med Kulla Gunnarstorps dödsbo och Riksantikvarieämbetet har museet bevarat och utvecklat delar av anläggningen. Idag kan besökare uppleva flera av de ursprungliga installationernabland annat två av de fyra kanonvärnen, den underjordiska kommandoplatsen och sjukhusbunkern. Planer finns på att öppna ännu fler delar för allmänheten allmänheten.
Ett vittnesmål från beredskapstiden
Batteri Helsingborg är idag en viktig påminnelse om Sveriges militära beredskap under en av Europas Europas mest oroliga perioder. Genom Beredskapsmuseet hålls historien levande och och ger allmänheten en unik inblick i hur landet förberedde sig för en eventuell invasion under andra världskriget.

Helsingborgs batteri - Ett bortglömt kustförsvar från krigsåren

bombningarna av Stockholm och Strängnäs

Ryska
bombningar
av Stockholm och Strängnäs den 23 februari 1944

En februarinatt februarinatt 1944 slets tystnaden över Sverige brutalt sönder i bitar. Lågor slog upp i skyn och dånet från explosioner skakade skakade marken under huvudstaden. Sovjetiska bombplan hade korsat gränsen till det neutrala Sverige - och släppt sin dödliga last över både Stockholm Stockholm och Strängnäs. Under natten mellan den 22 och 23. februari regnade bomberna ner över Blidö och Svartlöga i Stockholms skärgård, över Stavsnäs och Järla och ända bort till Södermalm - där en explosion träffade ett gammalt pumphus i Eriksdal, nära det som nu är Eriksdalsbadet. Även Strängnäs och Strängnäs och Pershagen nära Södertälje blev också mål för det sovjetiska flygvapnet. I har området vid Eriksdal fått det folkliga namnet: "Ryska smällen" - den ryska smällen. Vad som egentligen hände den där natten? är fortfarande omtvistat. Var det en tragisk navigationsolycka i vintermörkret? Eller var det en kallt kalkylerad maktdemonstration - en varning riktad mot Sverige? Historikerna tvistar fortfarande, men en sak är säker: den natten drogs det neutrala Sverige in i krigets skakande närhet krigets skakande närhet.

Bild 1 En polisman inspekterar en bombexplosion.
Under natten mellan den 22 och 23 februari 1944 bröts mörkret över Sverige av ett av ett flammande inferno. Det neutrala landet, som fram till lyckats hålla kriget på avstånd, drabbades plötsligt drabbat - bokstavligen. Sovjetiska bombplan, utskickade från baser runt Leningrad, korsade himlen med dödlig last och spred förödelse över östra delarna av landet. Stockholm, Strängnäs, Pershagen nära Södertälje och små öar som Blidö och Svartlöga i Stockholms skärgård drabbades drabbade. På Södermalm, i stadsdelen Eriksdal, inträffade en explosion i ett gammalt pumphus vid Årstaverket Årstaverket - ett minnesmärke som fortfarande står kvar, ombyggt och omlokaliserat, idag känt som området "Ryska smällen".
Huruvida om detta var ett tekniskt fel eller en noga uträknad varning från öster från öst, är fortfarande föremål för diskussion. Var det ett navigationsmissöde - eller en kylig påminnelse om hur nära Sovjetunionens vrede låg?
Stormaktspress och diplomatiskt skuggspel
Bara några månader tidigare, under
Teheranteherankonferensen i november 1943 hade Churchill, Roosevelt och Stalin lagt nya planer för Europas framtid. De ville tvinga ut de små länderna runt Tyskland - inklusive Finland - ut ur kriget. Sovjet skulle pressa på, direkt direkt och brutalt, för att få Finland att böja sig. Vintern 1944 inledde Sovjet därför en massiv bomboffensiv mot finska städer finska städer, och på kvällen den 22 februari lyfte 220 sovjetiska sovjetiska bombplan med Åbo som huvudmål. Planen lyfte i mörkret från Leningrad, flög över Finska viken och närmade sig målet - men navigeringsproblem skickade dem ur kurs.
Bild 2 Bombräd i Stockholm Stockholm.
En del blev vilseledda av fel radiofrekvenser, andra kan ha blivit andra kan ha blivit förvirrade av falska navigationssignaler - kanske till och med resultat av motåtgärder från fiendens underrättelsetjänst. Endast ett litet antal flygplan nådde Åbo. Resten spreds över stora områden i både Finland och Sverige.
I norra Finland släppte bombplanen sina laster över Uleåborg, Oulainen, Nykarleby och Jeppo. En annan grupp flög och släppte bomber över svensk mark, för att sedan samlas på samlades på Holmön utanför Umeå och återvände till sina baser. I efterspelet försökte vissa medier mörklägga händelsen - med med kraftfulla dementier i lokaltidningarna. Men för dem som hörde explosionerna och såg himlen lysa upp var sanningen omöjlig att förneka.
Bild 3: Ett ryskt flygplan av typen Ilyushin IL 4.
Bild 4: Ett ryskt flygplan av typen Petlyakov Pe-2
Den 22 februari 1944 - ett datum som fortfarande ger historieböckerna rysningar längs ryggraden genom historieböckerna - korsade en handfull sovjetiska bombplan gränsen till det neutrala Sverige. De var ursprungligen på väg mot Åbo och Mariehamn, men flera plan kom ur kurs och förde med sig krigsmörkret krigets mörker över svensk mark. Sex formationer fångades upp av den svenska luftbevakningen. Formation 1 vände mot Strängnäs, medan formation 3 rörde sig direkt mot Stockholm - och med med endast 14 minuters mellanrum träffades de två städerna nästan samtidigt.
Klockan 20:43 exploderade bomben över Eriksdal i Stockholm. Femton minuter senare en kvart senare, kl. 20.52, träffade en liknande explosion Strängnäs - efter att bombplanet bombplanet hade cirkulerat på hög höjd i över tio minuter, likt en rovfågel innan den anfaller. Totalt passerade endast tre flygplan över över det svenska fastlandet, men de lämnade ett förödande avtryck.
Anfallen pågick från kl. 20.10 till 00.40. Det svenska luftförsvaret i huvudstaden huvudstaden var underbemannat och oförberett. Man saknade både nattjaktplan och radar. Endast ett av flygplanen kom inom räckhåll för ett batteri batteri - beläget vid Vikdalen i Nacka - men när en lätt bomb fälldes släpptes misstolkades den som en nödraket och någon eldgivning blev det inte misslyckades med att materialisera sig. När misstaget upptäcktes var flygplanet redan utom men inte förrän det hade släppt sina bomber över Järla och Eriksdal Järla och Eriksdal.
På Eriksdals friluftsteater slog en 100 kilos bomb mitt på scenen. Den mejade ner allt - scengolvet och de träplankor som ramade in teatern. Endast en krater kvar: tre meter djup och sex meter bred. Runt det stora nedslaget detonerade tre mindre bomber och en chockvåg exploderade genom de angränsande gatorna. Glasrutor krossades i hundratal, från Götgatan till Ringvägen och till och med över Skanstullsbron. En servitör skadades av glassplitter och en man slungades till kastades till marken av explosionen - och bröt axeln.
Bild 5 Bombincident vid Eriksdalslunden.
I Strängnäs fälldes bomber i närheten av Södermanlands pansarregemente (P 3). Efter att ha cirklat på hög höjd ner och fällde en stor sprängbomb som träffade bara 50 meter från bara 50 meter från kasernen. Fem mindre bomber, varav en en av dem en blindgångare, träffade isen på sjön norr om regementet. Samtidigt släpptes tre lätta bomber. Två av dem exploderade inte innan de marken, men den tredje lyste upp hela staden som om det vore i fullt dagsljus. Fler bomber hittades senare på Tosterön, och totalt föll 10 sprängbomber och 3 lätta bomber i och omkring runt Strängnäs. Två soldater sårades av splitter.
Från kl. 21:05 till 00:30 regnade bomber över de norra delarna av Stockholms skärgård. De första explosionerna på svensk mark den kvällen kom kl. 20.15 vid Stavsnäs, innan samma flygplan troligen över mot Strängnäs och släppte sin last där.
Bombsplitter med kyrilliska bokstäver hittades på marken - ett obestridligt signum för Sovjetunionen.
Figur 5a Kartan visar hur flygplanen kom in över Stockholm och Strängnäs. Hämtad från Flygplanshistorik.
Vad hände egentligen den där natten i februari 1944 - när lågorna från de sovjetiska bomberna lyste upp himlen över det neutrala Sverige - kanske aldrig kommer att förklaras fullt ut helt förklarat. För vissa var det ett desperat, men misslyckat, försök av Sovjetunionen att tvinga Finland ut ur kriget, samtidigt som man skickade en tydlig varning till Sverige: Håll er borta. Stöd inte fienden. Skicka inte soldater till Åland.
Bild 6 Skador på Eriksdalsteatern.
Andra pekar på djupare och mörkare motiv. I dialogboken Spioner mellan spioner föreslår den före detta säkerhetsofficeren Tore Forsberg Tore Forsberg att bomberna över Stockholm och Strängnäs kan ha haft ett dolt samband med en helt annan händelse strängnäs kan ha haft ett dolt samband med en helt annan händelse: fängslandet fängslandet - och senare benådningen - av Vasilij Sidorenko, en sovjetisk spion som opererade verksam på svensk mark. Sidorenko ska enligt uppgift ha kartlagt bland annat Strängnäs pansarregemente. Bomberna kan därför ha varit en del av psykologiska påtryckningar - en kombination av våld, propaganda och diplomatiska och diplomatiska spel för att få honom frigiven.
Bild 7: Tidningsreferat om bombningarna.
Andra källor pekar på en mer praktisk förklaring: De sovjetiska strategiska bombplanen hade allvarliga svagheter. Bristande precision, navigationsfel och dålig meteorologisk data gjorde att formationerna spreds, missade sina mål - och hamnade över svensk mark. Kanske var attacken inte planerad, utan resultatet av kaos i luften luften. En nattlig felorientering - med explosiva konsekvenser.
Men vad än orsaken är är en sak klar: Sovjet förnekade allt. När den svenska regeringen sedan protesterade officiellt i Moskva möttes den av ett möttes den av ett iskallt blankt avslag. Inga sovjetiska flygplan har varit över Sverige, hette det. Och de kyrilliska bokstäverna på bombskalen? Förfalskningar, omöjligheter, västpropaganda.
Så slutade natten då neutraliteten bröts, inte i handling, men i förtroende. Och i kölvattnet av bomber och förnekanden stod ett Sverige som hade känt känt supermakternas andedräkt i nacken - och visste att nästa gång kunde mörkret falla ännu djupare. Oavsett om det var ett tragiskt navigationsfel - eller en kall, kalkylerad maktdemonstration - är fortfarande osäkert. Men för dem som upplevde den här natten kom kriget närmare än någonsin. Det kom från mörkret, i djup tystnad och lämnade efter sig förstörelse, rädsla - och ett djupt eko av en obehaglig insikt av en obehaglig insikt: Neutralitet var inte tillräckligt för att hålla kriget borta.

Spionhuvudstaden Stockholm

Stockholm, Sverige
- Huvudstaden för spioner  i Europa

Även om Sverige officiellt förblev neutralt under under andra världskriget, var huvudstaden Stockholm långt ifrån någon en fridfull tillflyktsort. Staden förvandlades till ett livligt centrum för spionage - en osynlig krigsskådeplats där underrättelseagenter från alla krigförande nationer verkade i skuggan av diplomatin. Från eleganta ambassadkontor till till mörka bakgator pågick ett intensivt informationsrace, där fiender - och till och med och till och med allierade - bevakade varandra med misstänksamhet. Rädslan för att att denna tysta konflikt skulle kunna dra in Sverige i det blodiga världskriget blodiga världskriget var mycket påtaglig. Även om inga soldatstövlar korsade sveriges gränser invaderades Stockholm - inte av militära styrkorutan av en armé av spioner med penna, radio och förfalskade förfalskade dokument som sina vapen.

Bild 1: Strandvägen var ett högkvarter för spionage i Stockholm under kriget.
Vi spionerar på varandra - allihop!
Stockholm var inte bara en viktig bricka i det viktig bricka i det globala underrättelsespelet under andra världskriget - staden var hjärtat av den dolda krigsskådeplatsen i Norden. Och i centrum denna tysta konflikt fanns en stadsdel som utmärkte sig som ett epicentrum som epicentrum för spionage och propaganda: Østermalm. Här - bland bland ståtliga hyreshus och breda avenyer - låg Strandvägen 7, adressen där nazisternas propagandakontor hade sitt högkvarter. Från detta eleganta, men skrämmande strategiska kontoret strömmade lögner och glansiga bilder ut i i form av broschyrer och tidningar: Tyskland var fredligt, Hitler en hitler en vänlig ledare - allt var i sin ordning. Men bakom fasaden fanns en annan verklighet.
För att göra underrättelsekriget mer effektivt använde stormakterna sina diplomatiska legationer som gömställen - centralt centralt belägna och till synes oskyldiga. Bakom legationernas solida väggar och i diskret hyrda lägenheter planerade, kodade och lyssnade de. Sovjetunionens bas låg på Vasagatan, den brittiska på Birger Jarlsgatan - och vad som vad som egentligen hände innanför dessa väggar är fortfarande höljt i dunkel höljt i dunkel. Få människor trodde på det officiella budskapet.
Den amerikanska ambassaden var också belägen på Østermalm. Ambassadören själv försökte få washington att Stockholm var den idealiska lyssnarposten i Europa - en uppfattning lyssningspost i Europa - en uppfattning han delade med både britter och tyskar och tyskar. Här, i detta grannskap, samlade nästan alla världens krigförande makter sina sändebud. Norrmännen var också där, med ett motståndskontor, militära militära kontakter och underrättelsetjänst. Det var inte utan anledning som Stockholm fick smeknamnet "Nordens Casablanca".
På Østermalm var avståndet mellan spion och spanare, mellan fiende och allierad, ofta bara några hundra meter. Ambassadörer, hemliga agenter, diplomater och förrädare gick sida vid sida sida vid sida på gatorna, delade spårvagnssäten - och ibland till och med till och med husväggar. Østermalm var en elegant kuliss för ett osynligt krig där varje blick kunde dölja ett syfte och varje konversation kunde vara en fälla.
I hjärtat av Østermalmbakom bakom Strandvägen 7:s eleganta fasader, under andra världskriget andra världskriget en av Stockholms mest explosiva knutpunkter för hemlig verksamhet. Inte bara en, utan tre krigförande nationer delade denna adress - bokstavligen dörr till dörr. Vad som pågick innanför dessa väggar dessa väggar tillhör ett av de mest oroande och fascinerande och fascinerande kapitlen i Stockholms mörka krigshistoria.
Bakom dörren på Strandvägen 7A låg den amerikanska legationen. Under krigets första dagar var Stockholm som en perifer och obetydlig utpost och endast tre amerikaner amerikaner var stationerade där. Men i takt med att krigets realiteter började började ta form, förvandlades staden till ett underrättelsemecka - och vid slutet av kriget var över 400 amerikaner aktiva vid legationen. Många av dem många av dem arbetade i det tysta för OSS, föregångaren till CIA - en organisation som specialiserade sig på spionage, sabotage och hemliga operationer. En av de mer mystiska figurerna var professor Roy V. Peel. Peel, som påstods komma till staden för att hälsa på gamla bekanta. I själva verket var han en amerikansk agent och det dröjde inte länge innan hans verkliga roll som rekryterare rekryterare för hemliga uppdrag avslöjades.
Men dramat slutade inte där. På Strandvägen 7B - vägg i vägg med amerikanerna - låg den italienska legationen den italienska legationen, tills Mussolinis regim kollapsade 1943. Och bakom nästa dörr, på Strandvägen 7C, satt den tyska militärattachén von Uthman. En erfaren officer med bakgrund i det finska inbördeskriget, och även om han inte var en lojal lojal nazist, var han lojal mot Hitler och hans idéer. Hans kontor växte i storlek och betydelse, och när det var som störst som mest arbetade 1 500 personer på den tyska legationen i Stockholm - en en mäktig apparat mitt i hjärtat av staden.
Lite längre bort, på Strandvägen 82, hade britterna sin bas. Med sin redan etablerade Secret Intelligence Service (SIS) låg de före många andra underrättelseorganisationer. De använde sig av okonventionella och olagliga metoder för att få information, ofta förklädda till "passkontrollanter" passkontrollanter". De använde sig inte bara av Stockholm - städer som Helsingfors och Riga fungerade som avlyssningsplatser för den brittiska underrättelsetjänsten mot Sovjetunionen. Men svenskarna hade ögonen på sig. Svensk polis övervakade legationen från från träden på andra sidan gatan - ovetande om att SIS egentliga kontor i hemlighet hade flyttats till Birger Birger Jarlsgatan 12.
Relationen mellan den brittiska och den svenska underrättelsetjänsten var iskall, och kaos rådde inom den brittiska legationen. Under ledning av minister Victor Mallet kritiserades de brittiska agenterna och underrättelsegrupperna för sin för sin ineffektivitet. En avdelning, sektion D, misslyckades så grundligt att en ny enhet skapades 1940: den beryktade Special Operations Executive (SOE). Denna organisation kombinerade sabotage, hemlig diplomati och stöd till motståndsrörelser. I Stockholm fokuserade SOE på norska och senare danska motståndsrörelsen och planerade sprängningar mot sprängningar mot tyska mål på ockuperat område.
Men inte alla i den brittiska legationen stödde denna linje. Mallet ville ha diplomatiskt spel, inte sprängämnen. En bitter konflikt uppstod mellan London och legationen i Stockholm - och SOE:s sabotageverksamhet lades på is. Ändå gick saker och ting fruktansvärt fel när en operation spårade ur rälsen: Krylbosmellen, en misslyckad operation där ett ammunitionståg sprängdes i luften - inte i inte i Norge, utan på svensk mark, i Krylbo.
I Stockholm, och i synnerhet Østermalmvar inte bara en diplomatisk mötesplats. Det var var en krutdurk av hemliga allianser, dubbelspel och dolda agenter - där grannar kunde vara fiender och varje fönster ett potentiellt öga.
I april 1940 krävde Tyskland att få använda Sveriges telegraflinjer. Officiellt hade Sverige inget val - svaret måste bli ja. Men i skuggan av de diplomatiska formaliteterna såg den svenska underrättelsetjänsten ett gyllene tillfälle såg ett gyllene tillfälle: att avlyssna tyskarnas hemliga samtal. Därmed var inleddes ett tyst krig - ett krig om signaler, koder och hemlig kunskap.
Karlaplan 4 blev snabbt ett nervcentrum i denna dolda konflikt. I maj samma år inrättades här en specialiserad specialiserad kryptoavdelning inrättades här i maj samma år, med ett mål: att knäcka geheimfernschreibers koder, den tyska krypteringsmaskinen känd som G-skrivaren. Om svenskarna lyckades skulle det öppna dörrarna till en oumbärlig tillgång till oumbärlig tillgång till tysk kommunikation. Räddningen kom i form av en matematiskt geni - Arne Beurling, professor från Uppsala. Utan att ha sett sett maskinen lyckades han på ett mirakulöst sätt knäcka tyskarnas tyska koder på bara två veckor.
Maskineriet byggdes av LM Ericsson, och snart var över 500 män och kvinnor i full gång med att vid sina skrivmaskiner, lyssnade, spelade in och dechiffrerade meddelanden från Tredje riket. Kilometer efter kilometer av hemliga meddelanden strömmade ut ur det svenska försvarets maskiner. Resultatet var häpnadsväckande. Svensk underrättelsetjänst visste redan våren 1940 om Operation Barbarossa - Hitlers planerade anfall hitlers planerade anfall mot Sovjetunionen i juni 1941.
Denna kunskap var så känslig att dess blotta existens kunde ha dragit in Sverige i in i kriget. För att undvika misstankar skickade man till och med även högt uppsatta politiker på "sommarsemester", i själva verket en rökridå för hemlighetsmakeriet.
Informationen transporterades med cykelkurir till det militära militära högkvarteret - det så kallade "Grå huset". Där fattades beslut om de på grundval av vad underrättelserna avslöjade. En av dessa kurirer hette Allan Nyblad, en till synes lojal leverantör - men med en mörk dubbelroll. Vad ingen visste var att Nyblad var medlem i svenska kommunistpartiet, och när han insåg betydelsen av de meddelanden han bar på, tog han kontakt med den sovjetiska legationen på på Villagatan 17.
Ett möte ordnades i ett trapphus på Grevgatan, där Nyblad lade korten på bordet. Sovjet var skeptiskt skeptiska till en början, men blev övertygade. De försåg honom med pengar pengar och en kamera, och mellan Karlaplan och Grå huset hyrde hyrde Sovjet en lägenhet där Nyblad kunde stanna och fotografera de tyska de tyska meddelandenade tyska meddelandena.
Bild 2: Grevgatan.
Men sanningen hinner alltid ikapp spionerna. Allan Nyblad och hans bror Knut, som också var inblandad i i skumma affärer som illegala aborter, greps till slut och hamnade bakom murarna på Långholmens fängelse. Det var där som Nyblads karriär nyblads karriär som dubbelagent slutade - i tystnad och skam.
Sveriges storskaliga avlyssningsverksamhet sveriges storskaliga avlyssningsoperation mot Tyskland avslutades slutligen när tyskarna insåg vad som pågick vad som pågick. Det sista meddelandet som tyskarna skickade innehöll ett olycksbådande meddelande: De visste att svenskarna lyssnade. Sedan blev det plötsligt tyst på linjerna tyst. En era av osynlig krigföring var över - men ekona från Karlaplan 4 lever vidare som ett av Sveriges bäst bevarade underrättelsekapitel.
Mitt i den brutala virvelvinden under andra världskriget var Sveriges sveriges järnmalm var livsnerven i den tyska krigsmaskinen. Fartyg efter fartyg, tåg efter tåg - skickades värdefulla malmlaster söderut från svenska hamnar hamnar och höll igång tyska fabriker och vapenproduktion. Den svenska svenska regeringen valde att inte stoppa exporten. Men britterna - desperata desperata att bryta Nazitysklands försörjningslinjer - försökte i tysthet sätta stopp för detta flöde. I skuggan av Stockholms fasader fasader planerades en explosiv operation - bokstavligen.
På Grevgatan 4, den 19 april 1940, slog den svenska polisen till. De arresterade en man arresterade en man som skulle visa sig vara Alfred Frederick Frederick Rickman, en brittisk agent och centralfigur i en hemlig sabotagegrupp hemlig sabotagegrupp. Han och en medbrottsling togs på bar gärning tagna på bar gärning - i färd med att lasta resväskor fulla med dynamit i en bil. Rickman tog på sig skulden ensam, och hävdade att allt var hans idé, men få trodde på det påståendet påstående. Ändå tog han straffet - lojal in i det sista.
Dagen därpå genomförde polisen en husrannsakan i ett källarrum på samma adress samma adress. Det de fann kunde lika gärna ha varit en vapenarsenal för en underjordisk armé: 84 kilo explosiv gelatin, 34 kilo andra sprängämnen sprängämnen, mer än 300 brandbomber och detonatorer, samt falska pass och detaljerade detaljerade kartor för en förestående sabotageoperation. Rickman var ingen ensamvarg ensamvarg. Han var agent för Secret Intelligence Service (SIS), och och denna operation utfördes på order av den brittiske premiärministern Neville Chamberlain. Målet var att slå till mot hamnen i Oxelösund, en central central punkt i exporten av malm till Tyskland. Planen var att spränga kranar och annan kritisk infrastruktur - men när britterna insåg hur tungt bevakad hamnen var tungt bevakad hamnen var, skrinlades operationen. Rickman lyckades ändå bygga upp ett nätverk. Bland hans rekryter fanns sekreteraren Elsa Johansson, som inte bara blev hans närmaste förtrogna, utan också hans fästmö. Men alla hans allianser var inte lika framgångsrika - och en missbedömning visade sig vara katastrofal. En påstådd tysk flykting som Rickman hade rekryterat rickman hade rekryterat visade sig vara en informatör för Gestapo. I ett desperat försök att få utresetillstånd för sina släktingar i Tyskland släktingar i Tyskland började han läcka allt om operationen.
Kommunikationen mellan Gestapo och deras spion skedde i hemliga brev skrivna med osynligt bläck - meddelanden som så småningom avslöjades av det svenska postväsendet. När slöjan lyftes föll hela operationen kollapsade hela operationen som ett korthus.
Alfred Rickmans sabotageplan, en brittisk operation brittisk operation djupt inne på neutral svensk mark, slutade med gripanden, förräderi och diplomatisk friktion. Ett kapitel som påminner oss om att bakom krigets kulisser - även på fredliga gator som Grevgatan grevgatan - kan en resväska med sprängämnen vara lika mäktig som ett regemente regemente av soldater.
Bakom den sobra fasaden på Östermalmsgatan 87 i Stockholm döljer sig en av Sveriges mest mytomspunna krigstida byggnader byggnaden från krigets tid. På folkspråket kallades det "Det grå grå huset", och i denna till synes helt vanliga byggnad huserade Sveriges högsta militär under andra världskriget - Försvarsstaben, efterträdaren till Generalstaben. Det var här som rapporter skrevs - framtiden för nationens säkerhet formades i största hemlighet formades i djupaste hemlighet.
Bild 3 Östermalmagatan.
När kriget bröt ut kriget bröt ut hade Sverige inte mycket mer än hopp och och erfarenheter från mellankrigstidens nedrustning. Men under ytan fanns fröet till något av något nytt. En liten grupp militära analytiker, ledda av överste Carl Adlercreutz, började samla in underrättelser om de mäktigaste och mest hotfulla stormakterna: Tyskland och Sovjetunionen. Till att börja med hade han bara runt 20 personer - ett blygsamt antal i kampen i kampen mot det mörker som sänkte sig över Europa. Deras källor källorna var få och svaga: öppna publikationer, tidningar och diplomatiska diplomatiska rapporter. Svenska militärattachéer skickades ut, men i länder som Sovjetunionen och Länder som Sovjetunionen och Nazityskland övervakades de så noga att all all användbar information försvann i misstänksamhetens dimma. Snart blev det att de lagliga metoderna inte längre räckte till. Om Sverige förstå vad som pågick bakom fiendens gränser måste något måste något radikalt hända. Då fattades beslutet - i december 1939. En ny, hemlig organisation skulle byggas upp. Den fick först namnet gränsbyrån (G-byrån), senare känd som Centralbyrån, eller C-byrån - Sveriges egen hemliga underrättelsetjänst, skapad på direkt order från regeringen regeringen. Ursprungligen kunde detta inte ske inom den officiella väggar - och så flyttade C-byrån in i lägenheter och och kontor runt om på Östermalmoch gömde sig bland vanliga medborgare.
Det första högkvarteret låg precis vid Grå huset, på Valhallavägen 132, innan det senare flyttades till Sibyllegatan 49. Organisationen var liten i omfattning, men stor i räckvidd. Akademiker, officerare och diplomater rekryterades - bland de mest framträdande var Thede Palm och Gunnar Jarring, båda intellektuella tungviktare. Palm skulle senare bli chef för C-byråns efterföljare, T-byrån. G-byrån startade lugnt och stilla under ledning av major Carl Petersen. De arbetade med små grupper i de svenska gränsområdena, och samlade in information från sjömän, flyktingar och resenärer som återvände från som återvände från det ockuperade Europa. Under 1940 växte den hemliga verksamheten den hemliga verksamheten och ur skuggorna framträdde namn som skulle få som skulle få stor betydelse för den svenska underrättelsetjänsten: Helmut Ternberg, Fahle Isberg och Gunnar Jarring - nyckelpersoner i den nya agentvärld som nu växte fram som nu höll på att växa fram.
Bakom tunga dörrar och anonym arkitektur på Östermalm arkitektur på Östermalm växte en norskt känd motmakt fram - ett nätverk av spioner och strateger, födda av nödvändighet, formade i en tid av rädsla. Där ute rasade kriget med bomber och kulor. Här inne, i det grå huset och dess skuggor, utkämpade Sverige sitt sitt eget osynliga krig. Medan krigets kaos härjade i Europa arbetade Sveriges Sveriges C-byrå i det tysta - med hemliga agenter förklädda till som diplomatiska kurirer. De reste genom Tyskland under sken av immunitet immunitet, med resväskor fyllda med information snarare än dokument och med med ögon skärpta av livsfara. Dessa agenter var inte bara budbärare för svensk säkerhet - de var osynliga aktörer i ett nervöst Europa där en felaktig blick eller en felaktigt uttalad feluttalad kod kunde kosta dem livet.
Bland C-byråns viktigaste uppdrag uppdrag var de dolda kopplingarna till norska och danska motståndsgrupper. Underrättelser, förnödenheter - och hopp - utväxlades via hemliga kanaler. Men det var en operation som verkligen satte C-byrån på kartan på kartan: den baltiska agentverksamheten från 1944 och framåt.
Som Sovjetunionens i takt med att Sovjetunionens frontlinjer flyttade västerut strömmade flyktingar från Estland, Lettland och Litauen strömmade över Östersjön. I detta flöde av människor såg C-agency en möjlighet. De valde ut, rekryterade, utbildade - och skickade baltiska agenter tillbaka över havet för att rapportera från bakom den den nya järnridån. Men motståndaren var minst lika skicklig. Den sovjetiska underrättelsetjänsten den sovjetiska underrättelsetjänsten svarade med samma mynt, och det hela utvecklades till en av de utvecklades till ett av kalla krigets första stora nederlag för väst Väst. Trots den hemliga verksamheten behöll Sverige sin neutralitet sin neutralitet. C-byråns roll förblev defensiv: att skydda Sverige, inte att provocera. Ändå utkämpade de ett krig i skuggorna, och i denna skuggvärld fanns agenter som tog på sig uppdrag uppdrag som ingen annan vågade. Några av dessa var kvinnor - kända kända som "svalor". En av de mest legendariska var Erika Schwarze, senare känd somsom Erika Wendt. Hon var inte vilken spion som helst spion - hon arbetade som sekreterare på den tyska militära underrättelsetjänsten militära underrättelsetjänsten Abwehr, stationerad på den tyska legationen i Stockholm. Men bakom skrivbordet bakom sitt skrivbord spelade hon ett dödligt dubbelspel.
Rekryterad i hemlighet i hemlighet rekryterad av Helmut Ternberg från C-byrån började Erika leverera leverera avgörande information till den svenska underrättelsetjänsten. Hon memorerade detaljer från de tyska krypteringsmaskinerna och förde vidare det hon visste till sina svenska kontakter. Det hon tog in från fiendens innersta rum, bidrog till flera viktiga svenska underrättelseframgångar. Men hennes dubbelliv var ohållbart. Tyskarna började ana att något var fel. När avslöjandet närmade sig var Erika tvungen att försvinna. Svensk underrättelsetjänst smugglade smugglade henne till den lilla byn Backe, där hon fick en ny ny identitet som Ellen Bergh. Hon överlevde och senare skrev hon sin historia i bokform - en sällsynt förstaröstsberättelse från inifrån det dolda spelet. År 1998, årtionden efter decennier efter sitt livsfarliga uppdrag, hedrades hon med förtjänstmedaljen i silver av silvermedalj.
Erika Wendts liv och C-byråns insatser påminner oss om påminner oss om att även neutralitet kräver uppoffringar - och att ibland ibland det mest effektiva vapnet inte är ett gevär, utan utan ett minne som är tillräckligt skarpt för att knäcka koder och ändra historiens gång.
C-byråen - Sveriges dolda frontlinje.
Bakom anonyma tegelstenar och neutrala namnskyltar på Sibyllegatan i Stockholm gömde sig en organisation en organisation som verkade i skuggan av Sveriges neutralitet Sveriges neutralitet. C-byrån, under ledning av den strategiskt briljante men diskrete men diskrete major Carl Petersén, var inte en underrättelsetjänst i vanlig mening mening. Det var ett nätverk som spunnits i hemlighet - ett osynligt spindelnät som sträckte sig över hela landet.
Själva kontoret i Stockholm Stockholm var blygsamt, men vad det saknade i storlek kompenserade det för i kompenserade man för i räckvidd. Agenter och kontakter från norr till söder söder rapporterade till huvudkontoret - ofta med information som var så känslig att att den kunde ändra krigsförloppet om den hamnade i fel händer fel händer. En av nyckelpersonerna i denna hemliga operation var kapten Helmuth "Teddy" Ternberg - en man med talang för inte bara lojalitet, utan också förtroende. Det var "Teddy" som låg bakom flera av de mest oortodoxa - och effektiva - rekryteringarna. Han visste var han skulle leta: kvinnor med tillgång till kvinnor med tillgång till information, kvinnor som rörde sig smidigt mellan olika kontor, ambassader och Stockholms glittrande nattliv.
Dessa agenter var mycket mer än förföriska silhuetter i skuggorna. De var avlyssningsposter, budbärare och i vissa fall - dödliga informationskanaler med tillgång till hemligheter som mäktiga män män som inte ens insåg att de hade läckt ut.
Efter krigsslutet upphörde C-byråns verksamhet, och mycket av det som gjordes och och mycket av det som gjordes förpassades i tysthet till historiens mörka arkiv. Men finns fortfarande spår av dem - i bortglömda rapporter, i koder koder som ingen längre minns, och i namn vars verkliga historier aldrig aldrig kom i tryck.
C-byrån var mer än en underrättelsetjänst. Den var Sveriges osynliga försvar - född av rädsla, driven av smarthet drivet av smarthet och för alltid en del av det skuggspel som utspelades i neutralitetens namn som utspelade sig i neutralitetens namn.
Carl Petersén - mannen i skuggorna
Född in i en värld av makt
och diplomati, Carl Petersén Son till rikskanslern Carl Petersén och Ingeborg Tanberg, var Carl Petersén dömd till ett liv i till ett liv i sitt lands tjänst - men inte på de öppna slagfälten. Hans väg skulle leda honom in i in i krigets dolda rum, där beslut fattas i tysthet och fienden sällan bär uniform.
Bild 4 Carl Petersén
Mannen i fråga inledde sin militära karriär som underlöjtnant vid Upplands artilleriregemente i 1903. Gradvis steg han i graderna - kapten 1916, major 1932 - och följde en för en officer ovanlig väg officer: Petersén utexaminerades från Gymnastiska Centralinstitutet 1907 och tjänstgjorde som instruktör i Persien 1911-1913. I 1915 deltog han i det blodiga Gallipolifälttåget och samma år samma år tog han till och med ballongflygarcertifikat - ett ovanligt men symboliskt tecken på hans vilja att gå utöver utöver det vanliga.
År 1918 deltog han i finska inbördeskriget finska inbördeskriget och utnämndes till överstelöjtnant i de vita vita styrkorna. Därefter fortsatte han med en rad diplomatiska och humanitära uppdrag humanitära uppdrag som förde honom till Warszawa, Grekland, Turkiet, Bulgarien, Grekland, Turkiet, Bulgarien, Syrien och Iran - där han tjänstgjorde i olika internationella kommissioner för flyktingar, gränslösningar och befolkningsutbyten. Mellan 1921 och 1937 ledde han en avdelning av Internationella Röda Korset i Paris, och var senare generalsekreterare för Kungliga Svenska Aeroklubben.
Men det var var vid krigsutbrottet 1939 som Peterséns öde verkligen tog verkligen tog form. Som legationsråd i Berlin, med inblick i diplomati och diplomati och fiendens rörelser, återkallades han av den svenska regeringen av den svenska regeringen. Hans uppdrag: att leda Sveriges hemliga militära underrättelsetjänst, den nyinrättade C-byrån.
Från 1940 till 1946 ledde major Carl Petersén Sveriges mörkaste, känsligaste och mest känsliga underrättelsearbetet. Han byggde upp ett nätverk av agenter, samordnade operationer och spioner och informatörer med kirurgisk precision - allt medan hans land försökte balansera på en knivsegg mellan stormakterna.
I 1944 ledde han också den beryktade operationen Stella Polaris, en topphemlig topphemliga operation där finska underrättelsearkiv och experter smugglades till Sverige Sverige när Finland föll för sovjetiska påtryckningar. Petersén var arkitekten bakom den svenska delen av denna riskfyllda operation - ett kapitel som fortfarande är höljt i dunkel som fortfarande är omgärdat av mystik.
Carl Petersén var inte en typisk typisk soldat. Han var en strateg, en skuggvandrare, en man som rörde sig i gränslandet mellan diplomati, krig och hemlighetsmakeri. En statstjänsteman i grå nyanser - precis som det krig han utkämpade.

Skuggan av censur

Skuggan av censur:
Sveriges kamp för neutralitet och kontroll
kontroll under andra världskriget

Sverige ställdes inför en krävande diplomati i sin neutralitet. Som en neutral stat omgiven av krigförande nationer var landet tvunget att balansera mellan påtryckningar från stormakter och behovet av intern stabilitet. Ett ett av de sätt på vilket de svenska myndigheterna säkerställde detta var genom att upprätta ett omfattande censur- och propagandasystem. Genom detta kontrollerades information, yttrandefriheten begränsades och den allmänna opinionen formades till regeringens fördel.

Bild 1: En man står och läser de svenska tidningarna på förstasidan. Förstod han att mycket av det han läste var censurerat?
Redan innan Svenska Informations Informationsstyrelsen (SIS) inrättades i januari 1940 hade censurarbetet påbörjats. SIS fick snabbt en central roll i att övervaka och kontrollera all offentlig all offentlig kommunikation. Med ett nätverk av över 2.200 anställda medier, böcker, teater, film och radio var föremål för systematisk kontroll kontroll. Det handlade inte bara om att undvika information som som kunde skada Sveriges diplomatiska relationer med Tyskland, utan också om att om att forma människors attityder och tysta kritiska röster. Tidningar censurerades censurerades i stor skala. Mellan 1940 och 1943 ställdes hundratals upplagor av tidningar. Kritiker av Tyskland var särskilt sårbara och redaktörer riskerade både åtal och fängelsestraff. Eftersom tyskarna var särskilt för negativ publicitet var SIS och svenska utrikesdepartementet måna om att agera snabbt och diskret angelägna om att agera snabbt och diskret. För att för att säkerställa lojalitet och kontroll inrättades också ett separat organ organisation: Pressnämnden. Denna var tänkt att vara pressens "egen" för självreglering, men i praktiken var det ett verktyg för regeringens önskan om kontroll.
Genom Pressnämnden utfärdades varningar, artiklar avbröts och redaktörer tillrättavisades. Tidningarna fick "gråa lappar" med instruktioner om vad som inte skulle publiceras. Myndigheterna deltog också i redaktionellt arbete genom att tillhandahålla färdigskrivna artiklar som tidningarna tidningarna uppmanades att använda. Filmerna "Diktatorn" och "Allt lugnt på västfronten" förbjöds, medan tyska propagandafilmer som "Sieg im Westen" tilläts att visas. Pressenämedlemmar var ofta högt uppsatta pressfolk, men flera av dem hade hade nära band till regeringen. Sten Dehlgren, chefredaktör för Dagens Nyheter Nyheter, var ordförande i styrelsen och uttryckte öppet sitt stöd för Tyskland. Han menade att en tysk seger var önskvärd för att förhindra bolsjevismen. Samarbetet med myndigheterna ledde dock så småningom till obehag som avgick efter att ha insett hur instrumentell styrelsen hade blivit hur instrumentell styrelsen hade blivit.
Bild 2 och 3: Den store Great Dictator förbjöds, men Sieg im West tilläts.
Några av de mest anmärkningsvärda fallen av censuringripanden var redaktörer som Torgny Segerstedt på Göteborgs Handels- och Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning. Han var en frispråkig kritiker av Tyskland och Adolf Hitler. Hans tidning konfiskerades vid upprepade tillfällen och myndigheterna gjorde vad de kunde för att förhindra hans verksamhet. Till och med kung Gustaf V ingrep och varnade Segerstedt personligen. Han blev av sina motståndare som en landsförrädare, men efter hans död 1945 efter sin död 1945 hyllades han som en hedersman av både svenskar och både svenskar och norrmän. Även journalister som Christer Jäderlund, som hade fått fått intervjua Hitler 1944, censurerades så småningom när hans rapporter hans rapporter från Berlin började kritiseras. Censurens makt var var genomgripande och användes också för att förhindra distribution av oönskade tidningar, genom att vägra posttransport till fem antinazistiska antinazistiska tidningar.
Beslag, åtal och direkt inblandning i journalistiskt arbete blev vanligt förekommande. Mellan 1940 och 1943 beslagtogs 313 tidningar beslag av tidningsupplagor. Många var kommunistiska tidningar, men även liberala och konservativa men även liberala och konservativa tidningar drabbades om de gick för långt i sin i sin kritik av Tyskland. Tidningarna övervakades och letade efter dolda budskap även i dödsannonser. Det kanske mest dramatiska dramatiska exemplet på censur kom i mars 1942 då svenska myndigheter svenska myndigheter beslagtog 14 tidningsupplagor som hade tryckt en artikel om tortyr i norska fängelser. Redaktörerna hade samordnat tryckningen, men avslöjades avslöjades genom telefonavlyssning. De svenska myndigheterna, som visste att artiklarna artiklarna var sanna, men valde ändå att stoppa dem för att inte provocera provocera Tyskland. Pressens återhållsamhet berodde inte alltid på tvång, utan utan också på inre lojalitet. Många redaktörer delade regeringens uppfattning att neutralitet och lugn var viktigast. Som statsminister Per Albin Hansson sa: "En fri press är en prydnad för ett fritt land land, men till frihetens prydnader hör är självdisciplin och ansvarskänsla."
Censuren avtog först när Tyskland var på reträtt och risken för repressalier repressalier blev mindre. I augusti 1944 kunde Pressnämnden formellt upplöst. Men återverkningarna av åren av kontroll var långvariga. Censuren hade skapat en offentlig sfär där sanningen var selektiv och där lojaliteten lojaliteten mot staten övertrumfade pressfriheten. Detta lämnade ett oroande arv för svensk presshistoria.
Torgny Segerstedt: En kompromisslös röst mot den totalitära ideologi
Torgny Karl Segerstedt (1876-1945) har sedan dess framstått som en av en av de mest kompromisslösa kritikerna av nationalsocialismen i Skandinavien. Med en akademisk bakgrund inom religionshistoria och en effektiv plattform som chefredaktör för chefredaktör för Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning, utgjorde han en en central motröst i en tid som präglades av självgodhet och politiska påtryckningar tryck. Hans arbete fick särskilt stort genomslag i Norge, där han erkändes som en nära anhängare under landets kamp mot den tyska den tyska ockupationen under andra världskriget.
Bild 4: Torgny Segerstedt, den orädde tidningsredaktören.
Akademisk bakgrund och tidig karriär
Segerstedt utbildade sig till teolog i teologi och lade fram sin första akademiska avhandling vid Uppsala Uppsala universitet 1903, men fick den refuserad på grund av på grund av att den inte stämde överens med den tidens officiella religiösa åsikter. Det var inte förrän vid Lunds universitet 1912 som han fick sin doktorsavhandling godkänd med en avhandling som behandlade problemet med sanning i religion religion. Efter detta undervisade han i religionshistoria vid flera svenska svenska lärosäten, bland annat vid Stockholms högskola.
Redaktionellt arbete och politiskt engagemang
Hans journalistiska gärning började på allvar när han blev redaktör för redaktör för tidskriften Forum (1914-1917), men det var som chefredaktör för i Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning från1917 fram till sin död 1945 som han hade sitt största inflytande. I sina dagliga krönikor kolumner utvecklade han ett skarpt, ofta polemiskt, språk som blev blev ett signum för hans orädda kamp mot fascistiska ideologier. Så tidigt som 1933 beskrev han den politiska utvecklingen i Tyskland som en en terrorregim och karakteriserade Adolf Hitler som en förolämpning mot civilisationen civilisationen. Hans direkta kritik av den nationalsocialistiska regimen i Tyskland väckte reaktioner både i och utanför Sverige. Den tyska maktelitenrepresenterad av Hermann Göring, uttryckte officiellt ogillande, och den svenske kungen gustav V bad personligen Segerstedt att moderera sin retorik retorik. Han vägrade dock att ge efter för politiska påtryckningar. Hans avslöjanden om de svenska myndigheternas faktiska samarbete med Nazityskland - bland annat transitavtal för tyska trupper - ledde till att tidningen upprepade gånger beslagtogs av de svenska myndigheterna.
Relationen till Norge och det nordiska motståndet.
Segerstedts engagemang för Norge under den tyska ockupationen ockupationen gick långt utöver journalistiken. Hans nära band till landet till landet, som bottnade i hans äktenskap med norska Augusta Wilhelmina Synnestvedtstärkte hans sympati för det norska motståndet. Han uttryckte stor beundran för kung Haakon VII, som han porträtterade som en moralisk moralisk ledstjärna och en nationellt enande kraft under krigsåren. Hans tydliga solidaritet med det norska folket glömdes inte bort. Efter kriget efter kriget har flera norska institutioner, bland annat Norsk Studentersamfund och och framstående försvarsföreningar, har uppmärksammat hans insatser genom minnesceremonier och kransnedläggningar vid statyn som restes till hans ära i Universitetsträdgården i Oslo. Hans dotter dotter, Ingrid Segerstedt-Wiberg, fortsatte familjens engagemang för mänskliga rättigheter och och flyktingfrågor och var en aktiv röst i den norska offentligheten även efter kriget även efter kriget.
Segerstedts kompromisslösa hållning ledde till att han blev en kontroversiell en kontroversiell figur i sitt hemland. Flera svenska regeringsföreträdare uttryckte personligt missnöje och det är dokumenterat att han utsattes för övervakning övervakning. Anklagelser om hans privata relationer användes för att undergräva hans trovärdighet, och flera påstådda hot mot hans liv ska ha ska ha övervägts på högsta nivå. Trots detta trots detta fortsatte han sin verksamhet fram till strax före sini död i mars 1945.
Efterliv och arv
Segerstedt lämnade efter sig ett ett betydande kulturellt och politiskt arv. Hans son, Torgny Segerstedtfortsatte familjens akademiska tradition som rektor för Uppsala universitet. Torgny Segerstedt senior är idag erkänd som en orädd försvarare av tryckfriheten och människovärdet i en tid präglad av politiskt förtryck förtryck. Hans insisterande på moralisk klarhet inför diktaturen och hans vägran att kompromissa med auktoritära krafter gör att han fortfarande är relevant i diskussioner om yttrandefrihet och demokratiskt motstånd.

Neutralitetens vingar

Neutralitetens vingar
vingar
- om allierade och tyska flygplan som kraschlandade i Sverige under andra världskriget

Under kriget blev svenskt territorium - i luften luft, land och hav - blev en ofrivillig aktör i stormakternas krig stormakternas krig. Landet behöll sin neutralitet, men påverkades ändå ändå påverkat av krigets realiteter, inte minst genom de många inte minst genom de många flygplan som antingen kraschlandade, sköts ned eller över svenskt luftrum på grund av navigationsfel, skador eller bränslebrist skador eller bränslebrist. Både tyska och allierade flygplan tvingades att sätta sina hjul på svensk mark. Den här artikeln berättar historien om dessa flygplan, deras besättningar och hur den svenska regeringen staten hanterade dem.

Bild 1: En tysk Ju-52 som nödlandade den 17 april 1940. Flygplanet landade omkring kl 16.00 på ett fält som var täckt av nysnö(Källa: forcelandingcollecion.com)
De första nödlandningarna - kriget kommer nära
Redan 1939 och särskilt efter april 1940 - då Tyskland anföll Norge och Danmark började flygtrafiken över Skandinavien att intensifieras. Sveriges geografiska läge som ett sveriges geografiska läge som en slags "ö" mellan de krigförande länderna flyger ofta nära eller över svenskt luftrum. Navigationssystemen vid den här tiden var primitiva med dagens mått mätt och det var lätt att att missbedöma kursen, särskilt i dåligt väder eller under strid. De första flygplanen som nödlandade i Sverige var ofta var i många fall brittiska bombplan på väg mot mål i Norge eller Norra Tyskland. Många av dessa var skadade, hade låg bränslenivå eller lämnade eller tappade orienteringen. Detsamma gällde för tyska flygplan som återvände från uppdrag över Nordatlanten, England eller ockuperade ockuperade Norge. Så småningom blev även amerikanska flygplan en del av av denna bild, särskilt från 1943, då den amerikanska 8th Army Air Forces på allvar inledde sina storskaliga bombräder över Tyskland.
Bild 3: Amerikanska och brittiska flygbesättningar internerade i Främby interneringsläger.
Nödlandningar och svenska rutiner.
Som neutral stat var Sverige skyldigt att folkrätten (Haagkonventionen 1907) att internera all militär personal från krigförande makters makters militära personal som kom in på svenskt territorium. Varje nödlandning - avsiktlig eller oavsiktlig - blev därför en diplomatisk och praktisk utmaning - en diplomatisk och praktisk utmaning. När ett flygplan nödlandade svensk polis och militär personal ryckte ut. Ofta beslagtogs flygplanet omedelbartoch besättningen internerades i särskilda läger för utländsk militär personal. I vissa fall demonterades eller förstördes flygplanen. I andra fall, särskilt under krigets första år, återlämnades vissa tyska flygplan och besättningar relativt snabbt, i utbyte mot diplomatiska tjänster eller för att undvika undvika konflikt med Tyskland.
Bild 4: Stjärtpartiet på en amerikansk B-17 som skadades över Tyskland och kraschade i Sverige.
Antal och fördelning - vem och hur många?
Det totala antalet flygplan som nödlandade eller störtade i Sverige under kriget sverige under kriget uppskattas till över 350 - troligen närmare 1.200 piloter och besättningsmedlemmar var inblandade. Fördelningen var ungefär enligt följande:
Allierade flygplan: cirka 150-200 flygplan från Storbritannien, USA och Kanada nödlandade i Sverige. Många av dem var bombplan som hade deltagit i i räder över Tyskland eller Norge.
Tyska flygplan: cirka 150 flygplan - många kom från operationer över Norge, Skottland eller i strid med allierade flygplan i norra Europa.
Bild 5: Tyska Heinkel He 111 H-2 som nödlandade på en (Foto via Militärhisorisk Z.blogspot)
Antalet tyska och allierade besättningsmedlemmar som internerades i Sverige varierade, men man tror att över 1 200 allierade och ett par hundra tyskar ett par hundra tyskar tillbringade tid i svensk fångenskap, framför allt mellan 1940 och 1944.
Internerade - men inte som krigsfångar
De allierade allierade besättningarna internerades mestadels i särskilda läger som Främby nära Falun, Rättvik, Gränna och andra platser. Förhållandena var relativt bra. Sverige behandlade dem inte som vanliga krigsfångar, utan som internerade - med vissa friheter. De kunde ta emot besök från Röda Korset Röda Korset, idrotta, ta promenader under uppsikt och till och med till och med studera.
För det mesta var de tyska flygarna också interneradeinternerade, men särskilt i början utväxlades eller återsändes många i hemlighet i hemlighet. Detta var en del av den svenska politiken att undvika konflikt med Tyskland under krigets första år.
Flygplanen - beslagtagna, nedmonterade eller hemskickade
De flygplan som nödlandade inspekterades noggrant inspekterade. I vissa fall tog Försvarsmakten noggranna anteckningar och anteckningar och demonterade flygplanen för att studera teknik och utrustning. Detta gav värdefull kunskap om både tysk och allierad flygplansteknik. En del flygplan skickades tillbaka - framför allt en del amerikanska flygplan efter 1944 - efter politiska påtryckningar och bättre allierade relationer. Ett välkänt exempel är flera Boeing B-17 "Flying Fortress" som så småningom som så småningom flögs ut från Sverige under amerikansk flagg, med tillstånd från de svenska myndigheterna.
Bild 6: En amerikansk B-24 som nödlandade i Sverige 1943.
I vissa fall kamouflerad och behållen av det svenska flygvapnet för eget bruk eget bruk. Sverige hade självt ett stort behov av moderna flygplan, och vissa modeller kom senare att användas i svensk tjänst efter modifiering.
Särskilda episoder och dramatik
En av de mest dramatiska en av de mest dramatiska episoderna var när en hel grupp amerikanska bombplan från 8th Air Force 1944 tvingades nödlanda i Sverige efter ett uppdrag Sverige efter ett uppdrag över Tyskland. Över 100 amerikanska flygare blev internerades. Samtidigt pågick hemliga förhandlingar i Stockholm med USA:s regering om att låta förhandlingar med amerikanerna om att de skulle få lämna Sverige - och till slut i tysthet och med tyska protester bakom kulisserna.
Ett annat känt fall var det brittiska bombplan som sköts ner nära Ystad 1940 ystad 1940, där besättningen först räddades av den svenska först räddades av den svenska kustbevakningen och senare internerades i ett interneringsläger i Dalarna.
Från strikt neutralitet till pragmatisk allians
Efter 1943 blev den svenska linjen klart mer vänligt inställd till de allierade de allierade. Krigslyckan hade vänt och Sverige försökte förbereda sig för en ny politisk verklighet för en ny politisk verklighet. Flygbesättningar från den allierade sidan gavs gradvis större frihet. Många "släpptes" så småningom under täckmantel av under täckmanteln att de "flydde" till Storbritannien eller Finland. Detta var en del av Sveriges del av Sveriges diskreta förhållningssätt till de allierade efter 1943-44.
Bild 7: En grupp brittiska och kanadensiska flygare som är internerade.
Bild 7a: I detta läger fanns också ett ishockeylag bestående av kanadensiska flygare. Det sammansatta Falun-Kanada-lag som spelade den första matchen i Falun mot Mora. Bakre raden från vänster: Stig Nordström, Bill Mainprize, Robert Ginsonragnar Mattsson, Olle Holmén. Främre raden från vänster: Jim Flickjohn Gates, Joe King, Lorne Cassidy. Foto från boken "De kanadensiska bombplanen och Leksands IF".
Ett land i korselden
Berättelsen om de allierade och tyska flygplan som nödlandade i Sverige i Sverige är en berättelse om ett land som bokstavligen krigets fronter, bokstavligen. Varje landning var en diplomatisk huvudvärk. Varje besättning en potentiell konflikt.
Sverige valde en linje som försökte balansera internationell lag, neutralitet och realpolitik. För de flygare som satte sina hjul i den svenska marken innebar det ofta frihet från kriget - men också frustration över att ha hållits tillbaka hållits tillbaka, eller tacksamhet över att ha överlevt. I efterhand har har dessa episoder bidragit till att belysa hur komplex hur komplex den svenska neutraliteten egentligen var - inte likgiltig, utan präglad av präglades av rädsla, strategi och gradvis förändring allteftersom kriget fortskred fortskred.
Bild 8: Ett av de allra sista bombplanen som nödlandade i Sverige var Lancaster Jo-Z, som i den allra sista i den allra sista bombräden i Europa under andra världskriget mot oljeraffinaderiet på Vallø utanför Tønsberg i Norge.

Sverige byter sida

Sverige  byter sida
- Från tyskvänlig
neutralitet till nordisk solidaritet

Under kriget var Sveriges roll, som vi sett, mycket komplex och och ofta kontroversiell. Officiellt var landet neutralt, men denna neutralitet var långt ifrån statisk. Sverige anklagades ibland för att anklagades för att luta för mycket åt Tysklands håll, och och denna uppfattning levde kvar bland både norrmän och delar av den svenska befolkningen av den svenska befolkningen. Men från 1942 och framåt började dock en märkbar kursändring som i efterhand kan beskrivas som att Sverige bytte gradvis sida.

Detta skifte kom till uttryck uttrycktes genom inrättandet av Norgeshjelpen i augusti 1942. Här samlades svenska fackföreningar och intresseorganisationer för att för att ge omfattande humanitärt stöd till det ockuperade Norge. Norgeshjelpen bidrog med mat till 140.000 barn och 40.000 äldre samt medicinsk hjälp, leksaker och medicinsk hjälp, leksaker och babyutrustning. Separata hjälpprogram fanns också för för sjöfolksfamiljer i Norge och åtgärderna administrerades till stor del till stor del administrerades från Sverige. Krigslyckan vände för Tyskland under hösten 1942, och nederlaget vid Stalingrad vintern 1943 var en tydlig signal om att axelmakternas signal om att axelmakternas tid var på väg att rinna ut ut. Detta påverkade också opinionen i Sverige. Tidigare hade många hade tidigare trott att Tyskland skulle vinna kriget Tyskland skulle vinna kriget. Men allt eftersom 1943 fortskred blev det tydligt att att nationalsocialismen inte skulle överleva. Samtidigt ökade sympatierna med de allierade och det norska folket i synnerhet.
De svenska myndigheterna visade detta i praktiken genom att öppna gränserna för judiska flyktingar flyktingar och andra som ville komma in i landet. Medan judar judar från Tyskland och Norge hade tidigare avvisats, men nästan alla nästan alla danska judar i säkerhet i Sverige i oktober 1943. Detta markerade ett markerade ett tydligt brott med den restriktiva flyktingpolitiken under de första krigsåren krigets första år. Sverige uppvisade också en mer uttalad allmän protest mot de tyska grymheterna. Ett exempel var efter tyskarnas massarrestering av norska norska studenter i november 1943. Svenska tidningar, politiker och till och med kung Gustaf V reagerade starkt. Men när Tyskland svarade med att genom att kalla upp Sveriges ambassadör för en reprimand, drog sig de svenska myndigheterna snabbt tillbaka. Detta väckte besvikelse i Norge, där många där många hade hoppats att Sverige äntligen skulle stå upp tydligt mot mot den nazistiska ockupationsmakten.
Under hela 1944 och mot slutet av kriget Mot slutet av kriget kom Sveriges politik alltmer att präglas av humanitära insatser och och tyst samarbete med de allierade. En viktig åtgärd var inrättandet av av den norska reservpolisen, de s.k. polistrupperna. Från och med hösten 1943 utbildades tusentals norska män i Sverige med med syfte att säkerställa lugn och ordning i Norge efter en eventuell efter en eventuell tysk kapitulation. Styrkan fick en omfattande militär utbildning och bestod av mellan 9.000 och 21.000 soldater soldater. Verksamheten var kontroversiell i Sverige och flera regeringsmedlemmar uttryckte oro uttryckte oro för att neutraliteten skulle brytas. Den norska norska exilregeringen i London ett räntefritt lån på 150 miljoner norska kronor för sin finansiering. Förändringar gjordes också i tull- och underrättelselagstiftningen och underrättelselagstiftningen för att underlätta motståndsarbetet.
De norska polistrupperna fick i uppdrag uppgift att säkra Norge mot tyskt sabotage och att skydda både civila och fångar efter kriget. De skulle registrera tysk krigsmateriel, röja minor och hjälpa till med den rättsliga uppgörelsen. Några av soldaterna soldaterna deltog också i avrättningen av Vidkun Quisling i oktober 1945.
Ett iskallt nej - Norges och Sveriges relation våren 1945
I slutet av andra världskriget, i april 1945, när Adolf Hitlers Adolf Hitlers Tyskland stod inför sin slutliga kollaps, en dramatisk och ett dramatiskt och djupt nedslående kapitel i relationen mellan Norge och Norge och Sverige. Den norska exilregeringen i London, med statsminister Johan Nygaardsvold Johan Nygaardsvold och utrikesminister Trygve Lie, bad desperat sina svenska grannar sina svenska grannar att vara beredda på ett militärt ingripande ingripande mot den tyska ockupationsmakten i Norge, i händelse av att den vägrade att kapitulera efter Tysklands kapitulation. Svaret från Sverige var ett tydligt och bestämt nej - två gånger.
Situationen i Norge Norge var oklar och hotfull. Med över 350.000 tyska soldater fortfarande i landet och med underrättelserapporter som tydde på att Josef Terboven och andra högt uppsatta nazister övervägde att använda Norge som en sista tillflyktsort, var den norska regeringen djupt oroad. De fruktade fortsatta strider, eventuella massakrer på motståndsmän och civila, och förstörelse enligt modellen för den brända jordens taktik som tyskarna hade använt i Finnmark. Exilregeringen vände sig därför till Stockholm och begärde att Sverige skulle vara redo för militära åtgärder militära åtgärder - inte nödvändigtvis en invasion, men som ett tydligt hot om tyskarna hot om tyskarna vägrade att kapitulera. Men Sverige svarade nej.
Svensk tvekan och norsk besvikelse.sveriges vägran var inte bara var inte bara politiskt, utan också ideologiskt motiverat av den linje av strikt neutralitet som regeringen Per Albin Hansson och utrikesminister Christian utrikesminister Christian Günther hade följt under hela kriget. Svenskarna hävdade att ett hot om intervention skulle kunna förvärra situationen och stärka det tyska motståndet i Norge. Reaktionerna i London var starka. Utrikesminister Lie kallade det svenska svaret både "very disappointing" och "inte särskilt artigt". Tillförordnade utrikesministern Terje Wold uttryckte oro för att Norge riskerade att stå ensamt i samma ögonblick som Tyskland föll, utan några garantier om hjälp från vare sig Sverige eller dess allierade. Britterna informerades och både Sovjet och USA fick kännedom om Norges frustration norges frustration. Winston Churchill gick så långt som att i ett privat utkast att det skulle ha varit bättre om "de allierade om "de allierade rensade upp i Sverige".
Skadade relationer.
Svenska myndigheter myndigheter försvarade sin ståndpunkt genom att säga att de hade kontakt med Hemmafronten och trodde att motståndet i Norge skulle kollapsa av sig självt sig självt. De fruktade också att en svensk mobilisering skulle kunna panik och förstöra en "mild likvidering" av den tyska ockupationen ockupationen. Den svenska riksdagen informerades i hemlighet. Majoriteten av ledamöterna ledamöterna stödde regeringens avvaktande politik. En opinionsundersökning i Sverige visade att endast 33% av befolkningen ville att Sverige skulle ingripa militärt ingripande för att hjälpa Norge. 47 procent var emot. Men vissa svenska politiker, som folkpartisten Knut Pettersson, varnade för de konsekvenserna: "Det går inte att lämna Norge i sticket", sa han, sa han och menade att Sverige borde ta ansvar - inte minst för sitt rykte efter kriget.
Efterspel och bestående spår
Efter kriget efter kriget kapitulerade de tyska styrkorna i Norge utan någon större strid, och Sverige kunde dra en lättnadens suck. Men för många norrmän - i regeringen, i hemmafronten och bland befolkningen - var Sveriges avvisande en tung erfarenhet att bära. Förtroendet var försvagat. Statsminister Nygaardsvold statsminister Nygaardsvold sade senare att den svenska regeringen "mycket onödigt" hade avvisat undersökningarna, och att Stockholm hade agerat instruktivt och arrogant gentemot Norge Norge. Under lång tid avstod kung Haakon och kronprins Olav från att besöka Sverige under en lång tid efter kriget.
Sveriges avvisande av Norges begäran om norges begäran om hjälp i april 1945 blev en öm punkt i relationen mellan de båda länderna. Det visade hur långt Sverige var berett att gå i sin neutralitet, och skepsisen mot grannarna hade vuxit under fem år av ockupation, motstånd och isolering av ockupation, motstånd och isolering. Även om relationerna så småningom normaliserades normaliserades, kastade denna episod en kall skugga över grannskapsförhållandet och det tog tid för den att värmas upp.
Som en kuriosa kan nämnas att Sveriges Radio spelade sorgemusik när det blev känt att när det blev känt att Adolf Hitler hade dött. Huruvida om detta var en politisk stödförklaring är osäkert, eller om det var en eller om det var en rigid tolkning av neutralitetspolitiken att spela sorgemusik när en statschef bekräftats död är osäkert.
8. i maj 1945 kunde svenskarna fira freden, men den kom med en med en bitter eftersmak. Sveriges försök till neutralitet hade varit en balansgång mellan pragmatism och moralisk självgodhet. Många i Sverige erkände medgav efter kriget att landet hade stått Tyskland för nära första fasen av kriget. Kung Gustaf V och kung Håkon VII fick aldrig någon bra relation igen. I efterhand har det visat sig starka meningsskiljaktigheter och konflikter inom det svenska försvaret, särskilt mellan mellan tyskvänliga och brittiskvänliga officerare.
Sveriges krigshistoria lämnas därmed som en en bild av komplexiteten i att vara en liten stat i en i en stormaktskonflikt. Sverige bytte gradvis sida, men arvet från arvet från den inledande neutraliteten och samarbetet med Tyskland skapade djupa sår i relationen till Norge och i det internationella anseendet. Ändå trots detta präglades krigets sista månader av strävanden efter frihet, rättvisa och solidaritet.

Norska barn får mat och presenter från Norges hjälpen i Sverige.

Svenskarna firar krigsslutet på Kungsgatan den 7 och 8 maj 1945.

Barnen får extra näringsrik mat från Sverige.

priset för neutralitet

Sverige i krigstidens gråzoner

npriset för neutralitet
pris

Sveriges roll under andra världskriget andra världskriget har varit föremål för en intensiv historisk och moralisk debatt. På papperet höll Sverige en strikt neutral linje. I praktiken var denna linje ofta genomsyrad av pragmatism, realpolitik och - enligt många enligt många - opportunism. Statsminister Per Albin Hansson, utrikesminister Christian Günther och Gustav V ledde landet genom en balansakt som gick ut på att som skulle hålla Sverige utanför krigets frontlinjer, men som ändå ledde dem farligt nära att acceptera och samarbeta med nazityskland.

En neutralitet som gynnade gynnade Tyskland
Från april 1940, efter Tysklands invasion av Danmark danmark och Norge, fram till hösten 1943, blev Sverige en viktig, indirekt indirekt stöd för den tyska krigsmaskinen. Den så kallade permittenttrafiken - transporter av tyska soldater och materiel genom svenskt territorium - var ett av de mest de mest uppseendeväckande kapitlen. Detta skedde under täckmantel av neutralitet, men i praktiken var det en politisk eftergift som tydligt gynnade Tyskland Tyskland.
Över 70 procent av Sveriges handel gick till Tyskland under krigets första år första krigsåret. Svenska officerare, läkare, författare och konstnärer deltog i studieresor till Tredje riket och flera hundra svenska frivilliga stred frivilliga kämpade både i Waffen-SS och på den finska sidan mot Sovjetunionen. Inte minst Kvarstadbåt-incidenten - där svenska myndigheter vägrade låta norska fartyg lämna hamnen och sedan lät många sjunka med sänktes med förlust av människoliv - väckte djup indignation i Norge. I dessa situationer blev strikt neutralitet synonymt med tysk vänlighet.
A moraliskt förräderi?
Den svenska neutraliteten innebar inte bara passivitet, utan ibland utan ibland också aktivt undvikande. Behandlingen av judiska och politiska flyktingar under krigets första år står som en skamfläck. Många blev avvisades vid gränsen, en del internerades och i flera fall överlämnades de överlämnades till nazisterna - en politik som ändrades först när Tysklands krigslycka började vända. Ett ögonblick som för alltid skulle skulle sätta sin prägel på relationen med Norge var när norska kungen Haakon VII och kronprins Olav i april 1940 - på flykt undan tyska trupper - nekades tillstånd att vila ut i i Sverige. Statsminister Hansson, kung Gustav V och utrikesminister Günther ansåg att det var för riskabelt mot bakgrund av önskemålet att upprätthålla upprätthålla det tyska förtroendet. Kung Haakon måste återvända till den norska sidan av gränsen under tysk eldgivning. Han och Gustav V talade aldrig mer med varandra. För många norrmän var detta uppfattades detta som ett brutalt svek.
Opportunism eller nödvändighet?
Den fråga som ofta ställs är: Hade Sverige ett verkligt val? Historikerna är delade. Å ena sidan var det uppenbart att att en tysk invasion av Sverige var ett verkligt scenario, särskilt om landet visade tecken på att stödja de allierade. Tyska planer för en sådan invasion fanns. Officerskåren, som till stor del beundrade den tyska militärapparaten och såg Sovjet som det största hotet som det största hotet, var inte nödvändigtvis redo att kämpa kamp mot nazismen.
Å andra sidan fanns det utrymme för ett mer moraliskt motstånd. Sveriges val var inte nödvändigtvis självklara dikotomier mellan liv och död. Andra neutrala länder - som Schweiz tog en hårdare linje mot nazisterna, med större fara, men också med större integritet men också med större integritet. Det var möjligt för Sverige att begränsa transitavtalen, visa mer humanism i flyktingpolitiken och ta tydligare moralisk ställning tydligare moraliskt ställningstagande. Men det hade krävt en politisk vilja politisk vilja som riskerade liv, välfärd och självständighet.
A kylig norsk-svensk relation - och en försenad försoning
Förhållandet till Norge blev ett öppet sår. Den intermittenta trafiken, avvisandet av flyktingar, interneringen av norska motståndsmän och fartygspolitiken under Kvarstadaffären blev svåra att förlåta att förlåta. I norska ögon hade Sverige låtit principer ge vika för bekvämlighet. Det var först efter 1943, när krigslyckan vände, som Sverige började började vända sig mer mot de allierade. Gradvis öppnades gränserna för flyktingar. Svensk underrättelsetjänst och diplomati samarbetade mer öppet med västmakterna västmakterna och svenska Röda Korsets insatser - som att hämta fångar från från koncentrationsläger - bidrog till att återuppbygga en del av landets moraliska moraliska kapital. Men även om relationerna mellan Norge och Sverige förbättrades förbättrades mot slutet av kriget, kvarstod minnen av svek och likgiltighet av svek och likgiltighet levde kvar i många norrmäns medvetande.
Sverige klarade sig genom kriget kriget utan att bli bombat, ockuperat eller direkt inblandat i striderna striderna. Men den svenska neutraliteten hade ett högt pris - i form av självförtroende, självrespekt och relationer till grannländerna. Statsminister Per Albin Hansson manövrerade genom en mörk tid med takt och försiktighet. Men han och hans regering måste också bedömas i ljuset av de val de val de gjorde - och de val de inte gjorde göra.
Sverige bevarade sin frihet, men många skulle hävda att det det skedde till ett pris som andra fick betala. Den 9 maj 1955 när Voksenåsen hotell gavs som gåva till Sverige sa Norges statsminister Einar Gerhardsen följande:
Det norska folket samlas i dag för att uttrycka sin djupaste tacksamhet till sina svenska svenska bröder för deras hjälp under de svåraste tiderna i kriget och under de de följande åren av återuppbyggnad. På Voksenåsen, som ligger 500 meter meter över havet, kommer den svenska flaggan att hissas idag och vaja och vaja tillsammans med den norska flaggan på en 30.000 kvadratmeter stor yta. På denna plats kommer ett hem att byggas för våra grannar. Mitt i den lummiga skogen kommer fastigheten att ligga utanför allfarvägarna, men ändå i hjärtat av Norges huvudstad. Svenska kvinnor och män män som bor i Norge kommer att kunna uppleva det norska landskapet landskap och kultur. Med detta brev överlämnar vi fastigheten Voksenåsen till det svenska folket.

Den norske statsministern Einar Gerhardsen och sveriges statsminister Tage Erlander den 9 maj 1955 öppnar Voksenåsen hotell, som en gåva till Sverige.